Povídka č. 1 /3. kolo/

Mesiac svietil na len nedávno pokosenú lúku, ktorá bola čistá a krásna svojím spôsobom. Okolité lesy boli temné , tiché a pusté.  Po divej zvery ani stopy. Vzduch bol chladný a ťažký, každý výdych bol sprevádzaný malým oblakom pary. Jediné, čo bolo počuť, bol práve tento dych. Patril mladému mužovi, ktorý stál na kraji lesa. Bol odetý do čierneho plášťa a kapucňa, ktorú mal na hlave, mu zakrývala takmer celú tvár. Dlhé strapaté vlasy mu padali do jeho prehnane modré až fialové očí, ktorá hľadeli do zeme. Aj keď bol zahalený v tieni stromov, jeho ostré črty boli výrazné a badateľné. Mladík sa pravou rukou opieral o strom a bez prestania hlučne dychčal. Ľavou rukou po plášťom niečo držal, skrýval to. Zem pod jeho nohami bola mokrá a mäkká, jeho nohy sa zabárali do riedkeho blata. Staré, hrdzavohnedé  čižmy však vodu ani blato neprepustili k jeho nohám, no i tak cítil vlahu a chlad. Jeho plášť sa jemne otieral o mokrú zem a jeho konce boli zablatené. V korune stromov sa niečo zatriaslo, no mladík to zjavne nebadal. Až keď prestal tak prudko a hlasno dychčať, zdvihol hlavu. Poobzeral sa na všetky strany, ako keby čakal, že uvidí niekoho, kto ho sleduje. V diaľke začul hlasy, veľa hlasov, prevažne mužských. Mucha, ktorá mu pristála na ľavom pleci, bola takmer neviditeľná aj v mesačnom svite. Behala sem a tam až kým sa mladík nezahnal druhou rukou a nevyplašil ju. Jeho sluch bol až príliš citlivý aj na tie najtichšie zvuky.  Hlasy podozrivo rýchlo zosilneli. Prichádzali zo severu. Muž sa zvrtol na ľavej nohe a behom sa vydal na juh popri lese. Vec v ľavej ruke stále držal pevne zovretú v dlani. Bolo to vajce. Veľké, guľaté a s drsným povrchom. Chlapec bežal nepretržite takmer dvadsať minút, až kým znova nezastal pri obrovskej skale, vyrastajúcej zo zeme.   Bola obrovská, obrastená machom a rôznymi  lišajníkmi, na dotyk bola tvrdá a chladná. Krajina okolo sa však zmenila. Bola rovná, pustá a len v diaľke bolo vidno les, v ktorom sa pred malou chvíľou nachádzal. Mladík sa zvalil do vlhkej trávy a hlavu si oprel o kameň.  Vajce si položil medzi nohy a zakryl ho plášťom. Ruky si pustil k telu, hlavu a aj celé telo uvoľnil najlepšie ako vedel, zavrel oči a snažil sa zaspať. Srdce mu bilo o sto šesť a sám dýchal veľmi rýchlo. Pot mu tiekol po tvári, potom po krku až sa dostal k čiernemu plášťu, ktorý ho vsiakol do seba. Trvalo mu hodnú chvíľu, kým zaspal. Jeho spánok bol nepokojný a bol sprevádzaný tichým dažďom.  Sny mal zvláštne, temné a ani sám nevedel, kde sa odohrávali. Videl veci, ktoré nikdy predtým nevidel a počul zvuky, ktoré nikdy predtým nepočul.  Bol to škrek a vreskot, ktorý mu ničil ušné bubienky.  Zobudil sa ešte pred svitaním. Vajce mu stále ležalo v lone, prikryté jeho plášťom.  Pomaly z neho sňal plášť a prešiel po ňom rukou.  Bolo neuveriteľne teplé. Vyžarovala z neho energia, ktorá rozžiarila chlapcove oči. Chlapec nemohol mať viac ako šestnásť rokov. Keď si odhrnul svoje blonďavé vlasy z tváre, jeho jemné rysy a pleť boli toho jasným dôkazom.  Bol krásny a jeho oči boli v rannom šere ešte výraznejšie. Pri pohľade na vajce sa mu na tvári objavil letmý úsmev.  Na prste sa mu zablysol zlatý prsteň, ktorý  bol zjavne obrovskej hodnoty.  Mladík ešte hodnú chvíľu obdivoval vajce, až kým slnko nevyšlo úplne.  Zem pod ním bola ešte stále vlhká a len kde tu zarastená trávou. Hlinitopiesočnatá  zem sa tiahla až ďaleko na juhozápad.  Čakala ho ešte dlhá cesta. Pri pohľade na ňu si len povzdychol a vyskočil na nohy. Znova si na hlavu hodil kapucňu, dračie vajce pevne uchopil ľavou rukou a vydal sa naprieč pustatinou. Do večera sa chcel vrátiť domov. Túto cestu poznal prakticky naspamäť, pretože neraz tadiaľ prechádzal so svojim otcom.  Tentoraz neutekal, lebo vedel, že mu už nehrozí žiadne nebezpečenstvo. Už bol vo svojej rodnej krajine a preto s úsmevom na perách kráčal svižným krokom a hmkal si nejakú pesničku. Jej melódia bola veselá a živá, presne taká, aký bol v tomto okamihu mládenec.  Čím bol viac na juhu, tým bola zem tvrdšia a pevnejšia. Jeho špinavé čižmy sa už nezabárali a keď slnko vyšlo  až nad jeho hlavu,  zem už bola taká suchá, že na nej neboli žiadne známky po daždi. Pod nohami sa mu z ničoho nič objavila cesta, ktorá bola vydláždená na vlas rovnakými, sploštenými skalami. Zhlboka sa na dýchol a pokračoval v ceste. Za obzorom sa mu javili prvé časti mesta- domoviny.  No stále to bolo ešte ďaleko. V tomu mu vajce v ruke začalo nepravidelne pulzovať a triasť sa. Mierne zaskočený zrýchlil do kroku.  Teplota vajca rapídne stúpla až mu popálila ruku, no on to nevnímal a začal bežať, najprv pomalšie, no keď to bolo až moc nepríjemné tak zrýchlil a bežal najrýchlejšie ako vedel. No vajce začalo praskať a z puklín vyžarovalo ešte väčšie teplo. Chlapec to už nevydržal, zastavil a hodil sa prudko na zem. Vajce mu vypadlo z jeho popálenej, čiernej ruky a odkotúľalo presne pred jeho hlavu, ktorá naň zo zeme hľadela so strachom v očiach. Energia, ktorá sálala z vajca, bola taká silná, že mu popálila aj jeho tvár.  Mladík sa zvíjal v nepríjemných bolestiach z popálenín, zatiaľ čo škrupina z vajca začala pomaly odpadávať a z vajca sa vynorila mala ruka.  Prsty na nej boli pospájané blanami a inak bola celá pokrytá takmer priesvitným slizom.  Chlapec to však nemohol vidieť, pretože si rukami zakrýval popáleniny na tvári. Aj tie malé steblá trávy, ktoré vyrastali zo špár medzi kameňmi splanuli. Mládencov plášť taktiež začal horieť a musel vyskočiť a zhodiť si zo ho seba.  Čo všetko zapríčinilo to malé dračie vajce. Mládenec sa ho snažil uhasiť tým, že po ňom skákal a dupal, no oheň nezhasínal. Pot, ktorý mu stekal po poranenej tvári bol nepríjemný a každá kvapka ho štípala. Teplota v okolí vajcia dosahovala miestami obrovské čísla.  Vajce však pukalo pomaly a dráčik sa v ňom asi zasekol, pretože sa márne prebíjal na svet. Bez pomoci sa zjavne zadusí a neprežije. A presne táto bláznivá myšlienka  sa objavila v chlapcovej hlave. Vykašľal sa na už aj tak zničený plášť a skočil rovno k vajcu, ktoré ho popálilo ešte väčšmi ako bol, no teraz ho hnala nejaká sila, ktorá mu pomáhala nevnímať to. Pevne chytil jednou rukou vajce zozadu a druhou sa pokúsil pomaly odstraňovať škrupinu, ktorá bránila malému drakovi, aby sa dostal na svet. Teraz cítil tú horúčavu, ale nie na svojom tele, lež vo svojom vnútri. To teplo ho napĺňalo silou . Škrupina bola pevnejšia a tvrdšia ako sa na prvý pohľad zdalo. Časť po časti sa mu však podarilo urobiť ďalšiu dieru, do ktorej dráčik strčil aj druhú ruku.  Chlapcovi to dodalo odvahu a ešte usilovnejšie pokračoval vo svojej práci. Dráča začalo pišťať a teraz pochopil zmysel jeho sna. Pred dňom sa mu snívalo presne toto, no on to nevidel, len počul škrekot malého draka. Diera už bola dostatočne veľká na to, aby sa drak dostal von, no aj tak mu tam stále niečo prekážalo. Mladíkove ruky,  na ktorých sa mu potrhala koža od toho tepla, sa snažili draka vybrať, no ten len neprestajne vydával rôzne nepríjemné zvuky. Ruky mal ponorené v slize, ktorý bol nepríjemný a leptavý. Chlapec sa nahneval a prudko tresol do škrupiny. No to nemal robiť.  Podarilo sa mu rozbiť vajce, no nasledoval výbuch, ktorý ho odhodil od vajca a na pár minút omráčil. Kým sa spamätal, na brucho mu vyskočil malý, v celku nemotorný dráčik.  Dychčal a snažil sa niečo zo seba dostať, no jediné, čo sa mu podarilo zo seba dostať bol maličký oblak dymu. Mládenec bol natoľko zaujatý drakom, že si ani neuvedomil, že sa mu všetky rany zahojili. No drak bol nádherný a chlapec si ani nevedel predstaviť, že z tak nevinného stvorenia vyrastie obrovské monštrum. Obrovské oči na neho hľadeli s  prekvapením a zaujatosťou. Dráčikovi z tlamy vytŕčali dva malé, no zato ostré zuby. Drak vypadal, ako keby sa usmieval. Mladík ešte stále ležal na chrbte, no nechcel robiť žiadne prudké pohyby, aby ho nevyplašil. Drak sa prechádzal sem a tam a vypadal spokojne a šťastne. No mládenec si teraz spomenul, čo bolo jeho úlohou a keď  najvyšší zistia, že sa drak vyliahol skorej, ako sa predpokladalo, nebudú nadšení.  No čo ho teraz zaujímalo väčšmi, bol drak, ktorý v tomto okamihu vypadal príliš slabý a unavený.  Snažil sa vzlietnuť no jeho krátke, ešte stuhnuté krídla mu neslúžili tak, ako mali. Tenké jemné blany krídla boli svetlejšie ako drak samotný a pri každom pokuse sa zmrštili a znova natiahli. Chlapec to s úžasom pozoroval a ani nežmurkal. Nikdy nič podobné nevidel  a ani neveril, že niekedy uvidí.  Príbehy, ktoré počúval od starej ženy, ktorá sa o neho často starala, rozprávali o lietajúcich stvoreniach, ktorým zatiaľ nikto nevládol, pretože boli divoké a milovali slobodu. Teraz jedného dokonca dostal na svet a zamiloval sa do neho. Nebola to láska, ktorú prejavuje muž žene, keď ju miluje. Bol to skôr ten druh lásky, ktorý prejavujú rodičia k svojim deťom.  Chlapec cítil, ako keby medzi ním a drakom bolo niečo, čo ich spájalo. Nevedel si to v hlave vysvetliť a ani nevedel opísať pocit, ktorý ho v danú chvíľu úplne ovládol. Všetko sa to udialo tak rýchlo, že si ani neuvedomil, že by sa mal poponáhľať do mesta.  Pomaly sa priblížil k drakovi, kľakol si, spojil dlane a čakal, či mu do nich dráčik vykročí sám.  Sprvu si ho ani nevšimol, no potom  na neho nepokojne pozeral a v zelenkastých očiach mu stále horel dychtivý plameň. Chlapec znervóznel. Ruky sa mu nebadane triasli a cítil, ako sa mu po tvári prešla prvá kvapka potu.  Strach, ktorý  pre neho nebol  typický, ho teraz porazil. Nedokázal sa ani pohnúť a len čakal.  No v tom dráčik otvoril tlamu a zazíval. Potom pomaly, preskakovaním z jednej nohy na druhú, prešiel až do mladíkových dlaní. Tam si zložil hlavu a aj celé telo a zatvoril oči. Chlapcove srdce búšilo ako pojašené. Pokúsil sa vsať tak, aby draka nezobudil a pokojným krokom sa konečne vybral naspäť do mesta.  Ako postupoval, vzduch sa otepľoval a aj keď všade na okolo bola len rovná plocha, len v obrovskej diaľke bolo badať špice vrchov, vládlo bezvetrie. A bola tu ešte jedna vec, ktorú by určite nikto neprehliadol. Ticho. Také hrobové ticho snáď ešte nezažil.  Zvyčajne po oblohe lietali vtáky, ktoré sa buď vracali na sever alebo prichádzali do týchto teplejších častí krajín. Na križovatke stretával potulných obchodníkov, ktorí dokázali predať aj také veci, ktoré by on nikdy nekúpil. No dnes nič, všetko bolo pusté a tiché. Neprítomnosť vetra to všetko zhoršovala.  Strach, ktorý stále pociťoval, sa prekrýval s nadšením a zároveň s neistotou. Končatiny sa mu ešte triasli, no už to pomaly prestávalo.  Mesto sa mu pred očami stále približovalo a po dvadsiatich minútach bol pred hradbami. Odľahlo mu, keď pred bránou videl  dvoch spiacich vojakov. Jeden bol opretý o kamenný múr, druhý sa opieral o svoju kopiju a pochrapkával.  Ani jeden z nich nezaregistroval chlapcovu prítomnosť a tak nepozorovane vošiel do mesta.  Kamenná cesta, ktorá začínala už nejaký ten kus pred mestom, sa teraz rozvetvila na všetky strany a spolu s malými budovami vytvorila úzke uličky, ktoré na prvý pohľad nemali konca kraja.  Aj napriek tomu, že slnko bolo stále vysoko na oblohe, boli tmavé a temné.  Len minimum svetla sa dostávalo až do srdca týchto ulíc a preto skoro na každom rohu horeli modré svetlá.  Do horľavej zmesi bola pridávaná meď alebo ortuť, aby dali svetlu modrú tlmené osvetlenie, čo dodávalo jedinečný vzhľad a vzbudzovalo neopísateľný pocit v každom, kto práve prechádzal jednou z uličiek. Hlavná ulica však bola jasná a minimálne dva krát širšia ako ostatné. Viedla ľudí na námestie, ktoré sa nachádzalo presne v strede mesta.  Mesto bolo navrhnuté tak, aby všetko symetricky sedelo.  Vysoké hradby boli hrubé a vystavané z veľkých kamenných blokov.  Popri hradbách boli postavené ,jeden vedľa druhého, domy, v ktorých žili najchudobnejší obyvatelia mesta. Domov bolo nespočítateľne veľa, každý takmer na vlas rovnaký. Stovky striech sa tiahli pozdĺž celých hradieb. Mládenec sa obzeral okolo seba, v rukách stále držal malého spiaceho draka a tešil sa z toho, že je znova doma. Zápach, ktorý bol typický pre toto mesto, ho prvý krát v živote robil šťastným. Kráčal cez hlavnú ulicu, nevšímajúc si okolie a stále dával pozor, aby nezobudil draka ,ktorý sa mu v rukách pomrvil. Po ulici kráčal sám, čo bolo dosť nezvyčajné, pre tento časový úsek dňa.  Čas odhadoval tak na štyri hodiny poobede, no sám tomu nemohol uveriť. Ako kráčal,  po bokoch sa mu mihali budovy a pred očami sa mu približovala citadela, do ktorej mal namierené . Krčmy boli takmer poloprázdne, obchodníci márne čakali na zákazníkov, ktorí by sa hádali medzi sebou o to, kto skôr videl ten a ten predmet a kto by si ho mal kúpiť. Niektorí predavači spali na drevených bedniach, ktoré určite neboli najpohodlnejšie. Všetky oči smerovali na chlapca, ktorý teraz znervóznel a pridal do kroku. Úloha, ktorú dostal od najvyšších bola prísne tajná a vedel o nej len úzky kruh zasvätených.  Rod Targaryenov (áno tak sa volali tí, ktorí chlapcovi zverili túto úlohu) bol veľmi krutý a aj vlastnému synovi, obzvlášť ak nie prvorodenému,  by pokojne nechali odťať ruky za to, že nesplnil to, čo mu bolo prikázané. A tento chlapec bol z tohto rodu, no jeho meno nebolo až tak podstatné. To, čo bolo podstatné, je to, čo mu práve spalo v dlaniach. Zatiaľ malý a neškodný drak, z ktorého by neskôr vyrástla zbraň, ktorej by sa báli všetci nepriatelia.  Ako sa približoval,  dopadal na neho tieň, ktorý vrhala najvyššia veža citadely. Bola majestátna, postavená z pevnej skaly, ktorej farba kontrastovala s okolitými stavbami. Zatiaľ čo všetky ostatné stavby boli z tmavého kameňa, citadela žiarila. Bol to prevažne mramor, ktorého takmer biela farba bola výrazná.  Chlapec to tu veľmi dobre poznal.  Vchádzal dnu veľkou bránou, ktorá bola cez deň vždy otvorená. Bola z dreva, ktoré bolo pokryté železnými plátmi. Drevo bolo hnedé, no miestami už černelo.  Dráčik sa chlapcovi v rukách pomrvil, no nezobudil sa. Všetko išlo tak, ako malo. Chlapcovo srdce stále bilo, ako keby sa chcelo prebiť na slobodu. Prešiel na malé nádvorie, ktoré bolo poloprázdne a jediní ľudia, ktorí tam stáli, boli štyria vojaci, odetí  v čiernej zbroji. Teda aspoň v tieni bola čierna, tmavá, krásna. Nie všetci vojaci sa mohli pýšiť takou zbrojou. Títo boli kráľovi najbližší, najlepšie vycvičení a vždy pripravení chrániť ho. Mladík sa im letmo pozdravil, ale inak si ich nevšímal. Z nádvoria viedlo do citadely desať na vlas rovnakých dverí.  Mladík sa na chvíľu zadíval na zem ,ktorá ho vždy fascinovala. Kamenná  dlažba, na ktorej si stavitelia dali záležať, bola pokrytá rôznymi rytinami, hlavne starými erbmi , menami a tvárami jeho bývalých predkov. Aj jeho meno sa tam raz bude nachádzať a on to vedel.  Viditeľne zrýchľoval do kroku až nakoniec bežal. Vbehol dnu do citadely a po kamenných, chladných schodoch utekal dokončiť svoju úlohu. Schody boli zatočené a na každom poschodí  bolo jedno okno, aby tam nebola veľká tma. Svetlo z vonku bolo  však v tejto dobe slabé a preto od začiatku až na koniec viseli zo stien malé lampy, podobné tým, čo boli von na ulici, no tieto mali obyčajnú, žltú farbu.  Stále dával pozor, aby sa drakovi nič nestalo, no podarilo sa mu ho zobudiť a preto ho musel silnejšie uchopiť, aby mu neušiel.  Na konci schodov bola veľká chodba, na ktorej bolo veľa dverí. Taktiež boli na vlas rovnaké, ako tie vonku, nie moc veľké, vyrobené z krásneho, hladkého dreva. Na zemi bol rozprestretý koberec, ktorý celej chodbe dodával útulnejší vzhľad a spolu s nástennými gobelínmi vyvolával dojem, že sa človek nachádza v teplom domčeku a nie v chladnej a obrovskej citadele. Chlapec ani na minútu nezaváhal a rozbehol sa k dverám, ktoré boli úplne na konci chodby a vbehol dnu. Vzduch v miestnosti bol iný, ako na chodbe. Bol chladnejší  a drsnejší. Pred mladíkovými očami sa objavila obrovská sála, v ktorej za obrovským kamenným stolom sedelo minimálne desať, viditeľne vysoko postavených osôb.  Všetky pohľady smerovali smerom k dverám. Za vrch stola bol posadený jeho otec, na ktorého tvári sa objavil malý náznak radosti. V miestnosti zaznel slabý, postupne silnejúci potlesk. Niektorí len tak pre seba vraveli „On to dokázal.“ Druhí zas „Neveril som, že sa vráti.“ Radosť medzi sediacimi bola očividná. V tom kráľ zdvihol ruku a vyzval mladíka aby priniesol draka  a položil ho na stôl. Chlapec poslúchol a pomaly a hlavne opatrne urobil to, čo mu otec kázal. V miestnosti nastalo krátke ticho. Každý z nich pozoroval draka, ktorý bol ešte ospalý.  Nikto sa neodvážil povedať ani slovo, len kráľ zúžil pochváliť svojho syna a udeliť mu ďalšiu úlohu. Sadol si, s ním si sadli všetci ostatní a prehovoril nie moc hrubým, no zato citeľne chlapským a sebaistým hlasom: „Chlapče, to čo si dokázal, je úžasné. Náš nepriateľ  už pre nás nebude predstavovať hrozbu, keď tento drak vyrastie. S ním si podmaníme celý svet.“ Posledné slová vyslovil s nadšením.  „Teraz sa o neho musíme výborne postarať a dávam ti na starosti jeho výchovu. Podľa toho, čo som čítal a počul od ostatných, drak potrebuje rok, možno dva na to, aby sa z neho stal nebezpečný tvor a preto ti dávam dva roky.“  Chlapec sa potešil, no zároveň sa tejto výzvy zľakol, lebo ak zlyhá, bude mať obrovský problém. No keď videl úsmevy na tvárach ostatných, odľahlo mu. Vzal draka, pozdravil sa a odišiel z miestnosti. Drak sa zjavne v spoločnosti necítil dobre, lebo hneď ako vyšli, nadšene zatrepal krídlami . Chlapec sa na neho zadíval a len tak pre seba povedal : „Čo s tebou…istotne si hladný.  Musím ti nájsť nejaké jedlo.“  A takto začal výcvik draka, ktorého si chlapec rýchlo obľúbil a trávil s ním všetkom voľný čas. Prvé dni ho len kŕmil, chodil s ním mimo mesta, najčastejšie ku moru, kde pozoroval, ako drak chytá čajky a iné morské vtáky. Trvalo mesiace, kým sa naučil lietať, a preto zo začiatku boli jeho pokusy neúspešné. Vždy, keď nič nechytil mu však chlapec hodil kus mäsa, ktoré mal drak najradšej a takto to šlo skoro každý deň. Niekedy zašli aj ďalej od mesta, do lesa, kde zas chytali malé lesné zvery. Bolo to práve v lese, keď drak prvý krát zlietol. Bolo to po 10 mesiacoch. Drak viditeľne podrástol a zosilnel. Práve sa snažil chytiť malú vevericu, ktorá mu neustále utekala zo stromu na strom. Stromy nerástli moc nahusto a preto vždy musela zliezť a po zemi vybehla na druhý. Dráčik skákal sem a tam a trepotal krídlami. Chlapec zaspával v tráve keď tu zrazu zbadal, ako drak poletuje nad jeho hlavou a v papuli drží usmrtenú veveričku.  Mladík skákal od radosti a volal na draka jeho menom. Pomenoval ho Balerion. Sám nevedel prečo, no páčilo sa mu to meno a netrvalo dlho, kým si naň drak zvykol. Práve naopak, bolo to až príliš rýchle a mladík cítil, ako keby to meno odjakživa drakovi patrilo. Od tejto doby rástol drak ako z vody. Za rok a pol bol taký veľký, že by sa mohol merať s koňom.  Oheň prvý krát vychrlil, keď ich raz v lese napadol jaguár, ktorý síce ohňom nebol zasiahnutý, no zľakol sa a ušiel. Všetko  pokračovalo tak ako malo a chlapec vedel, že sa mu podarí splniť otcovu požiadavku a vychovať draka, ktorého sa nepriatelia budú báť. Prvý krát sa na ňom pokúsil letieť asi mesiac pred tým, ako mu skončil termín ukončenia úlohy. Prechádzali po suchých pláňach asi míľu od mesta, keď táto myšlienka skrsla v mladíkovej hlave. Všetko vypadalo v poriadku, drak ani na chvíľu nezaprotestoval. Mladík na neho svižne vyskočil a rukami sa zachytil okolo jeho krku. Drak dokonca vypadal, že ho spoločnosť mladíka teší. Potom chlapec zašeptal frázu, ktorou prinútil draka letieť. Ten sa zadnými nohami odrazil od zeme a až príliš rýchlo vzlietol k nebesiam. Mladík na to nestihol zareagovať a neudržal sa. Vypadol z dračieho chrbta a len tak tak sa zachytil dračej nohy. No tentoraz drak nebol nadšený a začal nohou kopať. Ako leteli, blížili sa k mestu. Chlapec cítil, ako ho opúšťa sila v rukách a že sa už dlho neudrží.  Drak  kopol ešte prudšie ako predtým a to sa už mladík nestihol udržať a začal padať na zem. Neboli moc vysoko, no keď chlapec spadol, upadol do bezvedomia.  Čo sa stalo potom už netušil. Zobudil sa na posteli a okolo neho bolo plno žien, ktoré sa o neho starali. Cítil sa zle a strašne mu hučalo v hlave. Rukami si prikryl tvár , no nepomohlo to. Chcel vstať, no jedna zo žien ho zastavila, že to nie je moc dobrý nápad. Bol až moc slabý na to, aby sa hýbal a preto ho prinútila, aby si ešte ľahol. Bez akéhokoľvek nadšenia poslúchol a položil svoju hlavu na mäkký vankúš. V hlave mu ešte stále neutíchli tie strašné zvuky. Zavrel oči a znova zaspal. Snívalo sa mu o tom, ako padá z nebies, ale zem bola ďaleko. A on stále padal.  Oblaky sa mu mihali pred očami a vietor do neho prudko narážal. Keď bol už blízko zeme, zobudil sa, celý spotený. Dychčal a bolo mu hrozné teplo. Všetko to prebehlo tak rýchlo. Aspoň jemu sa to zdalo ako krátka doba. Opýtal sa ženy, ktorá vošla do miestnosti, že ako dlho spal. Ona mu potichu odpovedala : „ Pane, v bezvedomí ste boli jeden rok a nikto vám už nedával nádej na to, že prežijete. A keď ste sa prvý krát zobudili,  všetci boli v šoku a od šťastia plakali. No potom ste znova zaspali a práve teraz to bude mesiac.“ Chlapec bol zaskočený. Rok bol neskutočne dlhá doba. Toľko veľa vecí sa muselo zmeniť.  No v tom si uvedomil, že si nič nepamätá. Kto je? Prečo ho to dievča oslovilo pane ? Jediné, čo si pamätal, bol drak, na ktorom vo svojich snoch lietal a z ktorého zakaždým spadol.  Bolo to jediné, a zároveň to najkrajšie, čo si pamätal. Všetko ostatné mu bolo cudzie.

Celé dni len tak polihoval v posteli a za ten čas ho navštívili mnoho ľudí, na ktorých si buď nepamätal alebo mu ich tváre boli známe, no nevedeli si ich zaradiť. Maester  mu každý deň hovoril, že jeho stav sa zlepšuje a šanca, že sa mu vráti pamäť, je vysoká.  On sa však stále vypytoval na draka, o ktorom sa mu snívalo, no nikto mu nič nechcel povedať. Všetci mu hovorili, že niektoré veci ťa zatiaľ nemusia trápiť.Mladík neskrýval sklamanie. Celkovo však robil obrovské pokroky a po mesiaci začal spoznávať ľudí, ktorí boli pri ňom od malička.  Jediné, čo sa vôbec nezlepšilo, bola jeho schopnosť chodiť. Nikto mu nedával  nádej na to, že sa ešte niekedy postaví na nohy. No on stále veril, že sa mu to podarí a keď sa mu to podarí, tak zistí, čo sa stalo s jeho drakom.  Prešiel ďalší mesiac a pamäť sa mu pomaly vracala do pôvodného stavu . Uvedomil si, že jeho otec za celý ten čas nebol v meste a preto sa teraz začal pýtať na neho. Vtedy sa dozvedel aj to, čo nechcel vedieť. Jeho otec s armádou vypochodoval pred pol rokom z mesta, aby porazil všetkých nepriateľov v ich susedstve. Zatiaľ, čo sa ostatní niesli na koňoch, jeho  otec išiel do vojny na drakovi. Keď to chlapec počul, srdce mu poskočilo od šťastia. Myslel si, že draka za to, čo urobil, nechali napospas osudu alebo dokonca zabili. Nič také sa však nedialo. Z malého dráčika vyrástol za rok obrovský drak, ktorého sila bola smrtiaca. Nepriateľ márne utekal pred jeho tieňom, všade kde prišiel jeho otec s drakom, bolo o víťazovi rozhodnuté. Vtedy sa mladík rozhodol, že sa pokúsi znova chodiť. Vedel, že to nebude trvať týždeň alebo mesiac. Bude to trvať roky, kým znova bude môcť behať ako pred rokom. Musel byť trpezlivý. Prvé mesiace mu s tým pomáhal Maester, ktorý však furt tvrdil, že to je zbytočné. Každý mesiac sa do mesta dostala správa o ďalšom víťazstve ich armády a chlapca hnala dopredu nová sila. Prešiel ďalší rok a z chlapca bol už dospelý muž, ktorý okrem toho, že zosilnel, robil aj prvé pokroky a dokázal sa udržať na nohách, aj keď mu to stále robilo problémy. Vtedy sa do mesta mali vrátiť z vojny vojaci aj s jeho otcom. Na túto príležitosť obyvatelia vyzdobili celé mesto a pripravovala sa obrovská hostina na počesť víťazov. Všetci upratovali, dekorovali, pripravovali program. Hudobníci si nacvičovali svoje najlepšie skladby, ktoré mali v úmysle hrať počas celej oslavy. Ľudia zhromažďovali obrovské množstvo jedla a boli zvolaní najlepší kuchári z mesta, aby navarili jedlo pre najmenej dvetisíc ľudí. Samozrejme, že na oslavu boli pozvaní len tí vyššie postavení. Ostatní sa budú musieť uspokojiť s oslavou v nejakej krčme, ktorá bude v tomto čase otvorená alebo im bude musieť stačiť predstavenie, ktoré pripravovali herci, ktorí prišli aj z iných miest. Všetko malo byť dokonalé a bezchybné . Chudobným ľuďom prikázali robiť tie podradnejšie práce. Čistili kanále a cesty. Pripravovali pódium pre hudobné a herecké vystúpenia. Nosili všetok ťažký materiál, ktorý bol potrebný. Celé mesto bolo hore nohami a prípravy trvali dva dni. Mladík to všetko pozoroval z balkóna svojej izby, ktorá sa nachádzala v najvyššej veži citadely. Niektorí ľudia odtiaľ vypadali takí malí, a keď pobehovali, pripomínali mu mravce. Bolo príjemné sledovať to a nič nerobiť. Chlapec bol však nervózny, lebo vedel, že znova uvidí draka, ktorý mu tak chýba. Znova sa mu v hlave hromadili otázky, ktoré mu kazili náladu. Bude si ho drak pamätať ? Neublíži mu ? Snažil sa na ne nemyslieť. Sedel na stoličke a dýchal čistý vzduch, ktorý bol v tejto výške príjemný a chladný. V diaľke zbadal vlajky a spozornel . Prichádzajú. Slnko už takmer zapadlo a prichádzajúci vojaci vytvárali zaujímavý dramatický moment. On však nikde nevidel svojho otca a draka. Nevedel si to vysvetliť, no netrvalo dlho a odpoveď sa dostavila sama. Okolitým krajom sa prehnal desivý zvuk. Bol to výkrik nejakého tvora…draka. Mladík sa oprel o zábradlie a postavil sa, aby mal lepší výhľad. Vtedy zbadal, ako sa na mesto rúti obrovská čierna škvrna, ktorá však nezastavovala. Ľudia pod ním boli plní očakávania a celým mestom sa ozývali oslavné výkriky.  Všetci jasali, tešili sa a začali sa zabávať. Spev a tanec však razom utíchol. Drak namiesto toho, aby zastal, pristál na druhej najvyššej budove v meste, chráme, ktorého strecha sa pod jeho váhou takmer cela zrútila. Drak sa pevne zachytil na kamenných trámoch chrámu a na zmätených obyvateľov vychŕlil ničivý oblak ohňa, ktorý za sebou nechával ničivú spúšť a horúce peklo. Všetci utekali, lebo sa chceli ukryť, no vtedy sa do mesta dostala armáda a začala zabíjať všetkých, ktorí sa im postavili. Mladík to len zdesene pozoroval, nebol schopný vydať ani najmenší hlások. Celé mesto bolo v plameňoch, v úzkych uličkách umierali nevinní ľudia a čierny rytier to všetko pozoroval z chrbta jeho draka. Brnenie bolo presne také isté, ako jeho otca. Chlapec nepochyboval o tom, že to je jeho otec. Pamätal si ho len tak matne, no vedel, že je to on. Drak vzlietol, vyslal na mesto ďalší smrteľný pozdrav v podobe ohnivého mraku, ktorý tento krát zasiahol domy , postavané pri hradbách. Z mesta už nebolo úniku. Armáda  pred hradbami len postávala a len niektorí vojaci behali po meste a pokračovali vo vraždení obyvateľstva.  Všetko bolo v plameňoch, dokonca aj drevené časti citadely začali horieť.  V tom drak pristál na veži, v ktorej sa na malom balkóne krčil chlapec. Nebolo úniku z tejto bezvýchodiskovej situácie. Keď už čakal, že ho drak zabije, stalo sa niečo, čo nečakal ani samotný jazdec. Drak začal vystrájať a jazdec sa neudržal v dračom chrbte a padol z obrovskej výšky do plameňov mesta. Potom schmatol chlapca do obrovskej tlamy a prehodil si ho na chrbát. Mladík zalapal po dychu, rukami oblapil dračí krk a zavrel oči. Celé mesto bolo pohltené obrovským ohňom a dymom. Chlapec v tom všetkom stratil vedomie. Keď sa prebudil, sedel na zemi, obklopený troma mužmi, ktorí mali oblečené čierne brnenie a spoza malých otvorov v prilbách pozorovali, čo sa bude diať. Mladík nevedel, čo má robiť. No keď na neho prehovorili a všetko mu vyrozprávali, pochopil, o čo vlastne ide. Jeho otec padol v poslednej bitke a velenia sa chopil jeho brat, teda chlapcov strýko, ktorý bol blázon. Jeho vojaci mu boli verní a preto ho poslúchali na slovo. Rozhodol sa, že musí zničiť všetko, čo jeho brat vybudoval a posledná vec bola hlavné mesto, ktoré zmietol zo zemou. Nečakal však, že drak spraví to, čo spravil a teraz, keďže jediným mužským dedičom z rodu Targaryenov bol práve chlapec, všetci vojaci, všetka zem, no proste všetko patrí jemu.  Znelo to nepochopiteľne, desivo a zároveň úžasne. Chlapec sa  cítil mocný, nesmrteľný. Na troskách starého mesta dal vybudovať nové mesto a ríša, ktorú pomocou draka získal jeho otec, prosperovala.  Do rúk sa mu dostali ďalšie dve dračie vajcia, ktoré daroval svojím deťom a sám si ponechal svojho draka, s ktorým si za mnoho rokov vybudoval neopísateľný vzťah. Postupom času mu to však prerástlo cez hlavu a takto raz začínal rod Targaryenov, ktorého korene siahajú ďaleko do minulosti, no ich najlepšie obdobie je späté práve s príchodom drakov.

Povídka č. 2 /3. kolo/

Studenější než led

„Zzzima,“ zaprotestovala Alisia a zavrtala se ještě víc pod pokrývku, až jí koukaly jen veselé oči.

Zavřel jsem dveře a lehl si k ní na postel. „Mladá paní potřebuje zahřát,“ řekl jsem a přehodil přes nás oba kožený plášť. Zapředla, usmála se a natočila obličej ke mně.

Naznačil jsem polibek. Zvedla hlavu a trochu se odhrnula, naše rty se přiblížily, na poslední chvíli jsem uhnul a foukl jí za krk.

Vypískla, popadla polštář a vrhla se na mě. „Jsi horší než hrozný,“ spílala mi, zatímco se mě snažila zasáhnout.

Se smíchem jsem jí uhýbal, takže musela zpod peřiny, aby na mě dosáhla. Čímž ukázala, že na sobě má své červené cestovní šaty, ve kterých jí to moc slušelo a oblékala si je především kvůli mně.

Zachytil jsem jí ruku, když se rozmachovala k další ráně polštářem, a přitáhl jsem si jí k sobě. „Už je ti teplo, ženo moje?“ zeptal jsem se tím nejnevinnějším tónem.

„Copak mi byla zima?“ odpověděla a políbila mě. Přivinuli jsme se a já věděl, že se tuhle noc moc nevyspíme.

*****

Ráno. Teď byla opravdu zima a donutit se vstát a připravit mě stálo hodně vůle. I když jsem se snažil být potichu, Alisia se probudila. „Přece mi neodjedeš bez rozloučení, Brandone. Vyprovodím tě až k hranici lesa za Zdí.“

„Ještě nejedu, musím se ještě jednou setkat se serem Harlanem. Asi mě bude zase přemlouvat, abych se nikam nepouštěl.“ Ser Harlan Arryn, velitel Východní hlídky, byl názoru, že vše co může vyvolat problémy mezi Divokými, je vítanou pomocí pro Hlídku. Kdyby šlo o dezertéra z Noční hlídky, chytal by jej sám, samozřejmě, ale proč by se někdo měl plahočit tak daleko do míst, kam nesahá moc krále Severu ani nic jiného, co by připomínalo spravedlnost a řád věcí tak, jak jej chápeme my na Jihu. Pro lid za Zdí a pro Hlídku jsme, jak jsem pochopil, i my Seveřané zřejmě jen lidmi z Jihu.

„A proto za ním půjdu s tebou jako psychická podpora. Proti veliteli Východní hlídky a listu lorda velitele Noční hlídky budeš potřebovat slovo Bílého přístavu. Víš dobře, že se mi myšlenka na to, že mě opouštíš na kdovíjak dlouho vůbec nelíbí, nemluvě o tom, že mám strach. O tebe a vlastně i o sebe. Ale chápu, jaký to má pro tebe význam a chápu, proč jste se s mým strýčkem tak rozhodli. Chápu i to, že to děláš pro spravedlnost a ne pro politiku a mám tě o to radši. Přesto bych raději, kdybys mě neopouštěl. Ale chápu i to, že ti v tom nijak zabránit nemůžu. Takže udělám, co můžu, abych ti pomohla. A myslím to vážně.“ Během řeči vstala a přistoupila ke mně. Pohlédla mi do očí a jako by se ostatní svět rozpil jako sněhová vločka v ohni.

„Jsem Sever. Jsem voda, jsem vítr, jsem hvozd, jsem země. Já, Alisia Umber, stojím při tobě, každý strom, každé stéblo, každý živý tvor ať sleduje tvojí cestu. Tam, kam se vydáváš, je chlad a led a temnota a jen tvůj život a tvoje teplá krev může ten chlad přemoci.“ Na krátkou chvíli jako by se jí panenky roztáhly a jejich čerň mě pohltila. Propadl jsem se do nich, letěl tmou, za kterou se náhle otevřel boží háj, vlastně to nebyl háj, byl to les, hvozd, kde každý strom byl stromem srdce a všechny jejich obličeje hleděly na mě. V jejich pohledu byla síla i podpora, neúprosnost i laskavost, vedení i oddanost. Nevyznával jsem bohy staré natož nové, představa sil mimo lidský svět a potřeba si dobré či špatné věci zdůvodňovat boží vůlí mi byla cizí, ale v tenhle okamžik, který mohl trvat milion let, jsem byl jako spoutaný tou silou jejího pohledu, jejího hlasu.

Pak ten okamžik přešel, Alisia se náhle třásla, oči měla nepřítomně upřené vzhůru a z nosu jí stékal pramínek krve. Začala se sunout k zemi, ale zachytil jsem ji. V první chvíli jsem se vyděsil, že přijde jeden z jejích záchvatů, ale pak zamžikala očima a vrátilo se jí vědomí.

Než jsem se stačil vzpamatovat a zeptat se, co se to stalo, jako moje milovaná Alisia prohlásila: „A ty, můj rytíři, mi slib, že uděláš jen co je nutné, a pak se hned vrátíš za mnou.“

*****

První den cesty končil. Alespoň ta část vyplněná světlem. Tady na Severu za Zdí trval soumrak o hodný kus déle, ale musel jsem najít vhodný úkryt pro sebe i pro koně, než se poslední paprsky ztratí za obzorem tvořeným stále ještě Zdí. Pokud někdo žije blízko na této straně Zdi, musí být pro něj zvláštní žít značnou část dne v jejím stínu.

Podle nákresu od mistra Východní hlídky Merreta se mi podařilo poměrně snadno najít větší potok a podél jeho toku jsem po chvíli jízdy narazil na chráněnou úžlabinu. Toto místo občas používali průzkumníci Východní hlídky jako tábořiště při svých výpravách podél Tuleního zálivu a dál na sever. Pravdou bylo, že se to místo nepokoušeli příliš maskovat, svědčily o tom zbytky ohniště a další známky po táboření. Ale Divocí se zřejmě tak blízko ke Zdi pouštěli zřídka a nebezpečí tu nehrozilo.

Seskočil jsem, odložil svůj meč, postaral jsem se o koně a s pomocí větší kůže a několika větví velkého stromu vyrobil něco jako přístřešek. Byl podzim, déšť, pokud by přišel, by nebyl příjemný.

Když jsem se konečně najedl, mysl zase začala uvažovat dál než jen k nejbližšímu odpočinku a jídlu. Mohl jsem se trochu začít zaobírat svou situací.

Moje cesta vedla směrem k soutoku pramenů Parožnaté řeky. Nejjednodušší by bylo plout lodí okolo pobřeží, minout Tvrdost a doplout k ústí. Ale pobřeží je skalnaté a proudy zrádné, nemluvě o větrech od východu. Ani naše galéra s malým ponorem by tam nebyla v úplném bezpečí. A to ani nepomýšlím na věčně bouřící se Skagosany, natož na představu, že by se některý námořník chtěl plavit poblíž Tvrdosti… Proto jsem zvolil, že vyrazím z Východní hlídky pokud možno co nejpřímější cestou a sám. Můj šedák Svardrup je spolehlivý a poslušný kůň, uvyklý dlouhým cestám lesem. Menší než bojový destrier, ale silný a odolný. Popravdě jsem mu důvěřoval víc než lodi plující podél severního pobřeží. Proto jsem si postavil hlavu, že se vydám za Zeď sám z Východní hlídky.

Lord Robert Manderly o tom nejdřív nechtěl slyšet, jeho představa doprovodu připomínala spíš menší trestnou výpravu. Po tom, co se stalo na Kameni (pojmenování Dračí kámen jsme snad ze vzdoru, snad z pošetilosti stále nedokázali používat) nechtěl ponechávat věci náhodě. Samozřejmě, naše rody teď byly spojeny, přesto jsem se tak trochu neskromně domníval, že mě starý pán má docela rád.

Každopádně představa větší výpravy na území Divokých nevěstila nic dobrého. V poslední době relativně klidní Svobodní lidé by něco takového mohli vnímat jako hrozbu a i samotná Hlídka by byla jednoznačně proti vojenské výpravě většího rozsahu. A pak: „Jde přece jen o jednoho vraha,“ řekl jsem lordu Robertovi. „Vím, kde ho hledat, to mi stačí. Velká výprava by před Boltony vypadala jen jako prázdné gesto a obávám se, že by se zvěst o tom mohla dostat dokonce i daleko mezi Divoké.“

„To jistě,“ řekl tehdy lord Robert. „Boltonům nikdy nebylo po chuti, že jsem se stal pobočníkem krále Hallise Starka právě já. Oni se považují za nejvznešenější seveřanský rod hned po Starcích a my jsme pro ně i po těch staletích přivandrovalci z Roviny.

A mají teď v ruce trumf. Jeden z našeho rodu,“ nepoužil jména Egema Manderlyho, ten jako by pro něj přestal existovat coby lidská bytost, „spáchá tak odporný čin, a zrovna na ženě z jejich rodu. A jen bohové staří i noví vědí, jestli jsou Boltoni více zarmouceni smrtí mladší dcery hlavy rodu, nebo se v té své hrůzyplné pevnosti vzájemně poplácávají po ramenou, že konečně mají něco proti nám.“

„Obvinili nás, že jsme se pokusili jeho čin zakrýt,“ dodala Alisia. „Egem zmizel za podivných okolností. Lord Ramsey byl nedávno na Zimohradu a sám král se o věc velice zajímá. Musíme dokázat, že jsme schopni potrestat zločin, i kdyby byl viníkem člen našeho rodu. A jestli máme obhájit čest úřadu pobočníka krále Severu, musíme prokázat uvážlivost, sílu, i sebedůvěru.“

„Egem spáchal takových zločinů víc. A ty ostatní ženy a jejich rodiny si zaslouží stejnou spravedlnost. A jako kapitán stráže králova pobočníka bych to měl být já, kdo Egema před spravedlnost přivede,“ prohlásil jsem sebevědomě.

„Nebo spíše přivede spravedlnost za Egemem,“ dodala Alisia s úsměvem. „Plně s tebou souhlasím. Je mi jedno, že Egem je Manderly a naše matky byly dokonce sestry.

Ale přesto se mi vůbec nelíbí, že bys mi měl odjet na kdovíjak dlouho. Jednou jsem ti řekla, že by ti bylo líto, kdyby se se mnou něco stalo, ale co teprve já bez tebe? Oči bych si vyplakala.“ Načež samozřejmě začala ihned předvádět usedavý pláč tak vehementně, že jsem ji se smíchem objal a začal jí těšit, že když tedy jinak nedá, zabít se tedy po cestě nenechám, i když dosud jsem to měl v plánu.

Abych byl upřímný, i já bych se bez své tvrdohlavé zodpovědnosti a smyslu pro povinnost s chutí obešel. Teprve nedávno jsem se až na prorokované četné jizvy zotavil z událostí na Kameni (co se přesně stalo jsme víceméně úspěšně tutlali, co kdyby se našel další pitomec jako já, který by si troufl na draka a Valyrii a neměl přitom Alisii a štěstí při sobě) a sotva měsíc uplynul od naší svatby. Ano, měli jsme úplně jiné touhy a potřeby. Zatraceně, proč jen musím být tak zatroleně spravedlivý, že nechci postavit někoho jiného před úkol, který jasně patří mě.

Ser Robert nakonec souhlasil, jen rozhodl, že se mnou do Východní Hlídky pojede malá družina spolehlivých vojáků z mého oddílu, která se vydá za mnou, pokud bych se dlouho nevracel. A Alisia si prosadila, že alespoň do Východní Hlídky pojede se mnou také. Veškeré počínající námitky rázně utnula: „Brandone, nesnaž se mi říkat něco o nemoci nebo nebezpečí. Nemocná budu stejně tady jako tam, Východní Hlídka snad není nebezpečnější než přístavní město a stejně jsi mi slíbil nevšední svatební cestu.“ A bylo rozhodnuto.

V myšlenkách jsem se opět vrátil do přítomnosti. Musel jsem přiznat, že zde, den cesty od Zdi, vlastně stále ještě víceméně na okraji Začarovaného lesa, vypadalo teď mé odhodlání vyřešit všechno sám trochu jako pošetilost. Dříve jsem strávil něco času ve Vlčím lese, byl jsem slušný stopař, zažil něco na moři a zabil jsem dokonce draka, zvýšil jsem si sebevědomí. Ale když se člověk najednou ocitne zcela sám na místě, kde neplatí řád, právo, zákony, kde každé zapraskání větve může znamenat nebezpečí, kde člověk nemusí potkat druhého člověka celé týdny a pokud potká, neví, jestli je to špatně nebo hůře, vypadá všechno tohle jinak. Vlastně jsem draka nezabil úplně sám, ve Vlčím lese mohl člověk nalézt přátelské osady…

Zato zde jsem všechny větší osady pokud možno neměl navštěvovat. Před odjezdem mi ser Harlan, Merret i mistr Meluzín kladli na srdce, abych se až k cíli pokud možno vyhýbal divokým. S „Jižany“ mimo Hlídku se mohou setkat skutečně zřídka a není jisté, jak by reagovali. I když nemusí být nutně nepřátelští, zvláště pokud nebudu v černi Hlídky. Můj oděv a plášť byly v  různých odstínech šedi, které docela dobře splývaly s podzimní krajinou (a které jsem, na rozdíl od Alisie, nedokázal často rozeznat jeden od druhého, natož pojmenovat). Pouze na koženém kabátci jsem měl na levé straně vedle sebe malý znak Umberů a Manderlyů a pod nimi znak pobočníkovy stráže. Divokým nic neřekne, ale o ty mi v tomto případě nešlo. Jsem zástupce spravedlnosti, ne nějaký lovec lidí a i v této zemi bez krále, psaného práva a bílé mouky se podle toho musím…

Myšlenku jsem nedokončil, usazeného na povaleném kmeni, opřeného o strom a ohřátého malým ohněm mě spánek přepadl někde mezi první a druhou slabikou dalšího slova. Nade mnou asi svítily hvězdy a měsíc, větve nejspíše lehce tloukly jedna o druhou v mírném podzimním větru, ale pro tuhle chvíli mě nezajímalo nic, než sen o Alisii, přisedající ke mně a zakrývající nás teplým pláštěm.

*****

Hrozné probuzení. Místo teplé náruče ranní mlha a zima zalézající pod kůži. Zkusil jsem se pohnout a vynadal si do praturů. Spát v sedě opřený o kmen, se zády vystavenými chladu je skvělé. Tedy v případě, že se chcete probudit ztuhlí, nepohybliví a bolaví. S námahou jsem se postavil a pokusil se rozhýbat. Po chvíli jsem se byl schopen natolik zmátořit, že jsem dokonce začal ni přemýšlet. Jestli chceš vydržet celý den na cestě, musíš se toho zbavit, osle, říkal jsem sám sobě. Jenže jak. V Bílém přístavu bych vlezl do lázně a –

A co můžu ztratit. Uzavřenou lázeň tu nemám, ale dřeva je tu habaděj. Jsem v kryté úžlabině, oheň by neměl být vidět, navíc je mlha. S hekáním jsem postavil slušnou hranici a rozdělal oheň. Za chvíli už plameny stravovaly i největší kusy dřeva. Výhoda severu, dřevo je po častých mrazech dosti vysušené a dobře hoří. Svlékl jsem se a přistoupil k ohni natolik blízko, abych co nejvíc nahřál ztuhlé svalstvo. Když už jsem si připadal jako dobře propečená drůbež, rozběhl jsem se a skočil do studené tůně. Vzpomněl jsem si, že kdysi jsem na tuhle kombinaci horka a studené vody díval nedůvěřivě, ovšem jen dokud jsem ji sám nevyzkoušel.

A skutečně, tělo se uvolnilo jen se voda zavřela nad hlavou. Tak, teď ven a otřít dosucha. S pocitem uvolnění jsem pak docela spokojeně zlikvidoval své tábořiště a už mi nevadilo, že jsem zbytečně ztratil tak dvě hodiny. Ostatně stále bylo poměrně časně, od rozbřesku, který tu nastává velmi brzy, mohly uplynout tak tři hodiny.

Přistoupil jsem ke koni, který na mé ranní obřady koukal poněkud nedůvěřivě, ustrojil ho a vyrazil na cestu. Cestu k Parožnaté řece.

*****

Nedávno do Bílého přístavu zpráva z Černého hradu. Noční hlídka před měsícem chytila Divokého pocházejícího od Parožnaté řeky. Byl zraněný a vyčerpaný a zakrátko zemřel, ale předtím vypověděl příběh o muži, vysokém a silném, s modrýma očima a hřívou rezavých vlasů.

Přišel do jejich vesnice podél řeky, rozedraný a zkrvavený. Ruce i nohy prý vypadaly jako omrzlé. Jediné co měl, byl zvláštní kožený váček, který nosil stále při sobě. V jejich vesnici se o něj postarali. Měli ho za zběha z Hlídky a počítali, že zanedlouho zemře. Ale zvláštní bylo, že omrzlé údy mu nejen nehnily, ale ani se nehojily.

Když se muž trochu zotavil, začal se chovat podivně. Na noc odcházel mimo vesnici a vracel se k ránu. Vesničané tušili něco nepěkného, ale muž nic neřekl. Pokusili se ho tedy příště sledovat. Zakrátko našli místo, kam se ztrácel. Mýtina s mohutným stromem uprostřed, a na stromu obličej. Ale ne vyřezaný do dřeva. Byl to skutečný lidský obličej připevněný na strom. A ústa se pohybovala a mluvila jazykem, který zněl jako praskání ledu.

Pak ten muž utekl.

*****

Zpráva vzbudila spíše pobavení než co jiného, dokud nedorazila do Bílého přístavu. Samozřejmě, to o mluvícím stromu, omrzlých údech a mnoho dalších fantasticky znějících podrobností jsme stejně jako všichni, ke komu se dostala, přisuzovali fantazii umírajícího divokého.

Ale základ, popis onoho muže, i lidský obličej připevněný na strom, to vše mohl provést jediný člověk – tedy člověk ve velmi volném významu toho slova. Egem, kdysi urozený muž z rodu Manderlyů, později uprchlý psanec a odsouzený zločinec. Navíc někdo od parožnaté řeky se tak daleko na jihu neobjeví jen tak.

Egem byl docela oblíbený, byl knihomol, hodně věděl a byl dosti platným členem dvora lorda Manderlyho. Vždy se zajímal o staré rituály, minulost prvních lidí a o časy Dlouhé noci. To bylo považováno jen za zálibu a součást jeho touhy po vědění.

Pak, asi jeden rok nazpátek, se ale u něj začaly projevovat příznaky choroby, o které mistr Meluzín řekl, že je spojená s neschopností oddělit reálné věci s představami. Nikdo nic takového neuměl léčit, nikdo si ale také neuměl představit, že by udělal to, co udělal. Jednoho dne prostě odjel a v Bílém přístavu zůstalo pět pohřešovaných žen, včetně ženy z rodu Boltonů. Jejich osud se objasnil až když se našla jejich těla. Nechtělo se mi na to ani pomyslet. Stačí říci, že s těly bylo zacházeno dosti hrůzným způsobem a snad jedinou útěchou bylo, že až po smrti, která přišla rychle a nečekaně.

Ovšem když jsem se ve Východní hlídce vydával na cestu, ptal se ser Harlan: „Možná se mladíku dostaneš až k Parožnaté řece. Ale jak že ho chceš přivést zpět? Vždyť-“

„-nemám druhého koně,“ dokončil jsem.

*****

Už týden na cestě. Až dosud se mi dařilo držet se od všech osad a obydlí dále. Za svou cestu jsem se s Divokými přímo setkal jen dvakrát.

Poprvé to byla skupina žen, která zřejmě sbírala houby. Vyhýbal jsem se jedné vesnici a narazil na ně asi půl míle od nejbližšího domu. Zdejší ale zřejmě vídali členy Hlídky, takže jsem pro ně nebyl něco podivného a neznámého.

Jedna z nich dokonce zahalekala „Vráno, pojď mezi nás, smutno ti nebude,“ a přistoupila ke koni, když jsem ji míjel. U krku se poněkud poodhalila tak, abych měl shora dobrý výhled na její přednosti. Nebyla vůbec ošklivá, ale ani kdyby nebylo Alisie, tady by mě vůbec nenapadlo nějaké flirtování, natož víc. Samozřejmě v tom byl z její strany spíš výsměch než co jiného. Měla mě za bratra z Hlídky, který složil slib.

„Děkuju ti, ale svou ženu už jsem si unesl z jejího hradu,“ zvolal jsem na ní vesele a pobídl Svardrupa do klusu. Poněkud ji to vyvedlo z míry a ustoupila. Projel jsem okolo nich a zmizel v lese.

Podruhé to bylo dnes k polednímu, kdy jsem se sám odvážil do jednoho srubu na samotě. Nemohl jsem najít potok, který tu měl někde téct a voda v měchu mi už došla. Potřeboval jsem napojit Svardrupa a i mě už se jazyk lepil na patro.

Ve srubu žil starý uhlíř. Zaklepal jsem, vyšel ven a docela ochotně mi nabídl místo u svého stolu i vodu pro koně. Pochopil jsem, že by bylo nezdvořilé odmítnout. Uhlíř byl velmi přátelský a docela hovorný, vyzvídal, jaké je to na jih od Zdi a překvapil mě tím, kolik toho o životě „před“ ní ví. Až jsem si začínal myslet, jestli snad nepochází odněkud ze sedmi království. Zasmál se tomu a řekl, že ne, jaktěživ za Zdí (je to relativní) nebyl, ale prý bych se divil, jak moc si život dokáže najít cestičku. Rozhodně prý nejsem první člověk z jihu, kterého kromě bratrů Hlídky viděl. Když jsem se s ním loučil, věnoval jsem mu poctivě kovaný nůž. Byl jím nadšen a povídal, že jej ukáže jednomu kováři z blízké vesnice, aby viděl, jak má taková práce vypadat.

Ke svému údivu jsem tak zjistil, že umění vyrábět dřevěné uhlí je zřejmě mnohem známější i zde mezi „divokými,“ jak jim říkáme. I oni přece umí s kovem, i když jsou jejich schopnosti na mnohem nižší úrovni než u nás. Ale když jsem o tom později přemýšlel, uvědomil jsem si, že možná podobně se dívají Valyrijci na nás. Jsme pro ně skoro takoví barbaři? Přitom jsme plní představ o vlastní civilizovanosti, o tom, že v nás samotných, v naší podstatě je něco, co nás staví výš než Divoké.

Ve skutečnosti nás dělí asi jen to, že my obděláváme pole, tvoříme si zásoby a máme tak čas naší energii upřít i na něco jiného než shánění jídla. A přitom, kolik z nás tu energii využije nějak smysluplně. Spíš se bavíme dvorskými klepy, kupujeme předražené cetky a řešíme politiku.

Záchvat filosofování a představ, jak by se s tím životem mělo něco dělat, mě přešel až k večeru, když jsem podle uhlířových rad konečně našel ten potok. Čím více jsem na severu, tím víc se plán mistra Merreta stával jen takovým základním náčrtkem bez přesněji určitelných vzdáleností. No, směr mám snad pořád správný, ujišťoval jsem se. Dokud vidím Slunce, budu jej schopen držet.

*****

Jsem opět v sedle. Svardrup plynule ujíždí lígu za lígou, cesta je snadná, rovná, větve ustupují a čerstvý vítr mi vane do tváře. Cestovat sám je tak opojné.

Blíží se večer. Slunce pomalu zapadá a obloha se barví doruda. Dnes vypadá podivuhodně podobně jako tenkrát, tenkrát na Kameni. Slunce. Oheň, který mi zachránil život před jiným ohněm. Ale jen díky Alisiině pohotovému nápadu.

Na Alisii myslím tím více, čím déle jsem na cestě. Samozřejmě, toužil jsem po ní, v myšlenkách i tělesně. Po jejím dechu, po doteku její ruky. Po vůni jejích dlouhých světlých vlasů.

Ale klíčí ve mě ještě jiný pocit. Jako byl ten, když jsem si plně uvědomil, co pro nás oba znamenalo to, že jsme na Kameni byli oba spolu. Jako by každý z nás bděl nad tím druhým. A co bylo podivnější, ten pocit teď sílil. Jako bych nebyl sám, jako by mi Alisia koukala přes rameno.

Stále se mi do mysli vrací to, čeho jsem byl svědkem před odjezdem z Východní hlídky. Nejdřív jsem to trochu vytěsnil a přičítal ten zvláštní vjem prostředí a strachu o její zdraví. Ale jak jedu stále více na sever, ten pocit sílí.

Vjíždím mezi stromy, ale nejsou to ledajaké stromy. Jsou to stromy srdce. Co je to s těmi obličeji? To nejsou obyčejné tváře vyřezané do kmene. Jsou bledé, bledé jako -

Nejbližší obličej náhle jako by začal vystupovat z kmene stromu. Nabýval čím dál povědomějších rysů, oči ožily, byla v nich pohlcující čerň, na temeni začaly rašit světlé vlasy, rostly, stáčely se k zemi a pak začaly odpadávat. Ústa se roztáhla, vydral se z nich drásavý vzdech –

„ALISIO!“ zakřičel jsem.

Probudil jsem se.

*****

Okolo byla hluboká noc. Dorůstající Měsíc a hvězdy na obloze jasně svítily v čistém chladném vzduchu, občasný mrak byl dobře viditelný.

Větve a listí na stromech lehce šustily v mírném východním větru, ve kterém jsem stále cítil moře. Svardrup, přivázaný ke stromu jen pár stop ode mne dost na dlouho, aby se mohl pást, poněkud neklidně hrabal kopyty v zemi. Snad ho polekal výkřik, se kterým jsem se probudil.

Zvedl jsem se, došel k němu a poplácáním po jeho krku jsem ho chlácholil. V sedlové brašně jsem měl ještě několik jablek, jedno jsem vyndal a dal mu tu dobrotu. Svardrup si kousl a docela spokojeně chroupal.

Rozdělal jsem malý ohýnek. Sen to nebyl příjemný, ale při světle ohně a praskání dřeva se mi začínala vracet rozvaha. Za svých dětských a jinošských let prožitých v Pahorku v hlubokém lese jsem v lesích trávil hodně času a věděl jsem, že při delším osamělém pobytu může mysl vytvářet podobné fantastické představy. Nakonec mě pobavila myšlenka, že mě ten sen probudil jen proto, abych si mohl včas ulevit.

Odkráčel jsem několik stop, podvědomě trochu dále od místa, kde jsem měl zrobený nocleh, abych toto volání přírody vyslyšel.

A pak, když jsem se obrátil zpět, jsem to uslyšel. Kdesi přímo přede mnou se ozval zvuk praskajícího dřeva. Něco došláplo na spadlou větev mezi stromy někde napravo ode mne.

Zastavil jsem se. Chvíli bylo ticho. Pak jsem udělal další krok zpět. A z temnoty lesa zaznělo něco jako odfrknutí.

Nějaký noční pták se náhle vznesl z koruny blízkého stromu. Poplašené štěbetání a tlukot křídel byly v nočním tichu téměř ohlušující. Rychle jsem se vydal zpět k ohni. Pták poletoval nad mou hlavou, co chvíli tlukot křídel zesílil a zase se vzdaloval.

Jsem zpátky u ohně. Svardrup za mnou neklidně hrabe kopyty. Začíná se vzpínat, tahá za provaz. Vzal jsem a pochodeň, kterou jsem měl pro každý případ připravenou. Jestli je to nějaké zvíře, nejlépe ho odstraším ohněm.

A pak se znovu ozval ten zvuk. Něco mezi frknutím a zachrčením. A dusot tlap. Něco se blížilo.

Zvedl jsem pochodeň do výše a do směru, ze kterého se zvuk ozýval . Mezi stromy se objevil stín a já konečně viděl, co se to blíží.

Medvěd. A pořádný. Blížil se naprosto přímočaře. To mne překvapilo. Žádná známka zvířecí obezřetnosti. Zkusil jsem zařvat. Nic, stále se blížil. Zamával jsem pochodní. Opět žádná reakce. Jeho oči ve tmě zvláštně jakoby modře svítily. Teď už mi bylo jasné, že jde po mě. Už je tu, staví se na zadní, přední tlapy zvedá k útoku.

Vyhnul jsem se, uskočil jsem za strom. Ale medvěd není nemotorná hromada masa. Okamžitě mě následoval a já tak tak stihl uhnout a skočit za další kmen. A znovu stačil okamžik a jedna jeho tlapa promáchla jen pár coulů od mé hlavy. Podprahově jsem si uvědomoval, že takovéhle chování jsem u zvířete ještě neviděl. V jeho pohybech nebylo nic ze zvířecí chtivosti kořisti. Nevydával zvuky kromě onoho podivného odfrkávání, oči jako by byly bezvýrazné, nezaostřovaly, zvíře nijak nevětřilo. Zatímco jsem uhýbal dalším jeho útokům, dral se mi na mysl pocit, jako bych bojoval s člověkem navlečeným v medvědí kůži. Vybaveném ovšem plnou medvědí silou a rychlostí.

Musím se dostat k meči. Na medvěda to není dobrá zbraň, kopí by bylo mnohem lepší, ale alespoň něco ostrého, čím mohu způsobit zranění. Stále jsem se pokoušel uhýbat, neodkrývat se a čekat na vhodnou příležitost k útoku na dobré místo. Svardrup někde za mnou se asi utrhl, slyšel jsem prasknutí a pak klopot jeho kopyt.

A znovu medvědí tlapa prolétla okolo, skočil jsem za další strom, medvěd dopadl na všechny čtyři jen kus ode mne a já spíš reflexivně máchl pochodní. Udeřil jsem do jeho kožichu a znovu se mu pakoval z cesty, než se stačil otočit mým směrem.

Kožešina zvířete však vzplála tak divoce, že jsem překvapeně zůstal chvíli stát. Hořící tvor, který nemohl být obyčejným zvířetem, se znovu postavil na zadní, jedna z jeho tlap proletěla těsně okolo mé hlavy a vyrazila mi pochodeň z ruky. Ta dopadla do mokré hlíny kus ode mne a zhasla. Avšak medvěd se začal zmítat, válel se po zemi a snažil se zbavit svého spalujícího závoje.

Meč. Teď mám možnost. Přeběhl jsem těch několik sáhů mezi stromy, které mě od něj dělily. Popadl jsem pochvu a vytáhl jsem jej. Stačil ten chladný dotek a prostý zvuk zaskřípání kovu, aby se mi vrátilo trochu jistoty. Pochva padla na zem, čepel se zablyštěla ve světle hvězd.

Medvěd se mezitím vyválel v zemi a oheň, který spaloval jeho tělo, pomalu uhasínal. Znovu se po mě hnal, uskočil jsem, medvědí drápy se zaryly do stromu, před kterým jsem předtím stál a já měl příležitost zaútočit. Sekl jsem po medvědí tlapě, meč se skrz spálenou kožešinu dostal až na kůži, prořízl ji a zaryl pořádně hluboko do masa až na kost. Musel jsem přeseknout svalovinu, ozvalo se prasknutí a tlapa visela bezvládně dolů.

Nic. Zvíře jakoby toto zranění vůbec nevnímalo. „Co jsi zač, ty bestie,“ ulevil jsem si.

Jakoby v odpověď se tvor vztyčil na zadní a nezraněná přední tlapa mě povalila na zem. Ve spadaném listí jsem se vzpamatoval, odkulil se dřív, než na mě mohlo dopadnout mohutné tělo a velké medvědí zuby mohly najít svůj cíl. Zvíře dopadlo těsně vedle, vyskočil jsem na nohy, rychle švihl čepelí a zasáhl někde na krku. Znovu to zaútočilo, tentokrát to po mě vyskočilo ze země. Uhnul jsem jednou, podruhé, potřetí to nestihnu…

Ze tmy vyskočilo něco bílého a přistálo to na zádech medvěda. Energie dopadu částečně strhla velké zvíře na stranu. Medvěd se ohnal, ale ta věc na jeho zádech seskočila mrštně na zem a uskočila stranou před jeho tlamou. Nový úskok a já teď viděl, že je to chundelatý severský pes, jací se používali na jih i na sever od zdi k hlídání stád a tahání saní. Bílá huňatá srst, dlouhý čumák, špičaté uši a zakroucený ocas. Medvěd byl náhle proti dvěma protivníkům, nevěděl, kterého si vybrat, začal se otáčet na mě, ale pes štěkl a skočil po levé zadní medvědí tlapě. Nápor na tuto část těla donutil toho tvora podřepnout, využil jsem toho a se zařváním máchl shora po zvířecí hlavě. Tělo už nebylo chráněné hustou srstí, meč se do něj zakousl kus za pravým uchem, ostrá čepel projela šlachami i masem a zarazila se o páteř. Hlava se stočila na levou stranu, na kterou ji stáhly svaly na levé straně krku, odhalila se tak rozšklebená rána a já v zápětí zasadil další úder, a další a další, než se ta odporná hlava úplně oddělila od těla.

Chvíli jsem se vzpamatovával z bojového vypětí. Když jsem pak nabyl ztracené rozvahy, otočil jsem se na psa. Ten zatím nedůvěřivě kroužil kolem trupu skoleného medvěda a cenil zuby, připraven opět skočit, kdyby se snad to tělo bez hlavy začalo samo pohybovat. Musím přiznat, že potom, co jsem právě viděl, by mě to snad ani nepřekvapilo. Nicméně složená hromada masa a kostí se nezdála už být další hrozbou. Pes se uklidnil a otočil hlavu na mě. Netušil jsem, co udělá. Ano, hodně mi pomohl. Ale co udělá teď. Nevypadal, že by se mě bál, ale ani že by mě chtěl jakkoli ohrozit. Jen jeho pohled byl v první chvíli takový podivný, nepsí. Něco mi připomínal. Ano, takhle zvláštně roztažené byly Alisiiny oči tenkrát ve Východní hlídce.

Pak ten zvláštní pohled zmizel a byly to normální oči normálního psa. Muselo se mi to jen zdát, je tma jsem po nebezpečném boji a stesk po Alisii si se mnou hraje, řekl jsem si. Pes se pomalu vydal ke mně, ale co chvíli se zastavoval. Sklonil jsem meč k zemi. Jako by na to pes čekal, přestal se  zastavovat a došel skoro ke mně. Sedl si na zadní a krátce vyštěkl. Znělo to docela přátelsky.

*****

Svardrup se naštěstí nezaběhl daleko a když jsem s pochodní chvíli šel směrem, kterým zmizel, se zařehtáním se vynořil na malém paloučku a nechal se odvést zpět.

Pak jsem znovu zapálil pochodeň a šel si pořádně prohlédnout tu obludu.

Skutečně jsem to předtím postřehl správně. Žádná z ran, které tvor utržil, nekrvácela. Maso působilo seschle a navíc bylo tělo až nepřirozeně studené. Zuby a drápy dělaly dojem ledových rampouchů, světlo, které na ně dopadalo, se rozkládalo jako duha do jednotlivých barev. Ale nejpodivnější byly jeho oči, které i ve tmě stále jakoby modře zářily. Pes, který neustále kroužil kolem tvora, při každém čuchnutí k jeho tělu nakrčil čumák ve zjevném odporu. Co teď s tím. Divocí všechno mrtvé prý spalují. Teď jsem chápal proč.

Přitáhl jsem k tělu dlouhé kusy dřeva i menší větve a položil to okolo i přes něj jako pyramidu. Když jsem byl hotov, přiložil jsem pochodeň a pak se díval, jak  oheň postupně zachvacuje větší a větší dřevo, až vzplála i srst zvířete, maso se začalo škvířit a podléhat žáru. Vzal jsem odseknutou hlavu a přihodil ji do plamenů. Zdálo se mi to, nebo se skutečně ty obludně velké čelisti v ohni několikrát o sebe klaply? Ne, to musel způsobit oheň, ve kterém se maso škvařilo.

Teprve když oheň strávil notnou část toho těla, jsem pocítil uklidnění, jako by až teď byl skutečně mrtvý.

Přiznám se, že jsem zatím na psa skoro zapomněl. Otočil jsem se a málem jsem o něj zakopl. Zatímco jsem na hranici přikládal poslední dřevo, sedl si kousek ode mne na zadní. Teď svoje oči a čumák otočil na mě a s vyplazeným jazykem po mě koukal. Nemůžu si pomoct, ale podle mě se takhle psi spokojeně usmívají. Skoro jako by říkal „to jsem šikula, že jsem ti zachránil život. A dostanu něco?“  Jak mi tahle myšlenka běžela hlavou, pes jednou krátce štěkl a kývl hlavou. Zvláštní bylo, jak se jeho psí pohled znovu podobal tomu Alisiinu.

„Dal by sis něco? Moc toho nemám, ale něco snad najdu,“ slíbil jsem mu. Začal jsem se hrabat ve vaku se zásobami.

Měl jsem tam mimo jiné uloveného zajíce, se kterým jsem počítal na zítřejší, vlastně už nepochybně dnešní oběd. No, budu se s ním muset rozloučit a zase skončit se sušeným hovězím. Musel jsem ale přiznat, že pes si ho víc než zaslouží. Vytáhl jsem zajíce z vaku a podal ho psovi. Nehodil, ale podal. Přišel k mé natažené ruce, pořádně všechno očichal a teprve pak si docela ochotně vzal, aniž by se to dotklo jeho psí důstojnosti.

Zatímco spokojeně baštil, posadil jsem se na kámen a díval se na něj. „Tak co, dáváš si?“ zeptal jsem se. V odpověď pes vypreparoval ze zbytku zadní běh, sevřel ho předními packami a spokojeně se do něj pustil.

Měl bych přemítat, kde se tu vzal, proč mi pomohl a co to celé má vlastně znamenat. Pes jako každý jeho druhu pochopil, že o něm přemýšlím, zvedl se a přišel ke mně. Olízl mi ruku a položil se mi mordou do dlaně. No co, darovanému psovi na rodokmen nekoukej. Je tu a zdá se, že chce být kamarád, proč řešit něco víc. Podrbal jsem ho za ušima.

Když jsem se pak znovu ukládal, abych ukradl ještě pár chvil spánku, pes sebou docela spokojeně plácnul vedle mě a zabral si kus houně, na které jsem ležel. Zívl, a než se stulil na bok, oblízl mi tvář.

*****

Řeka. Tři dny od onoho nočního setkání se před námi otevřel průhled na roklinu, v níž její proud divoce bičoval mohutné peřeje. O kus dál, v širším korytu se proud zmírnil a hladina stříbřitě leskla, v drobných vlnkách se třpytily sluneční paprsky.

Poslední úsek cesty. Pokud jsem se správně zorientoval, měl bych jet podél řeky nějakých čtyřicet padesát mil na západ k soutoku všech pramenů. Jsme tedy den až dva od cíle.

Pes, vedle Svardrupa můj jediný společník, viděl, že slézám z koně a pochopil, že dnes už se dále nepojede. Využil toho a zaběhl do houštin, kde zřejmě chytil nějakou stopu. Když se něco později schlíple vracel, zračilo se v jeho pohledu takové zklamání, že jsem ho musel jít utěšit. Nejdřív jsem ho drbal na zádech, pak se mu do toho jeho psího obličeje vrátila spokojenost, lehl si na záda, vrtěl ocasem a máváním pacek vyzýval k dalšímu zneužívání svého těla. Když jsem ho drbal na plecích, hrabal packami ve vzduchu a  blaženě si ňafal.

Je to zvláštní, říkáme jim němá tvář, němí společníci, ale proč by měli být němí. Jen proto, že nepoužívají slova? Jejich psí oči a psí úsměv toho dokážou říct víc, než mnohá kniha o tisících slov.

„Víš, ty chlupatá potvoro, že nechápu, jak jsem zvládnul tu část cesty bez tebe? Vždyť jsem si neměl s kým povídat,“ říkal jsem mu, drbaje ho na břiše. „Vlastně jsem ti nedal žádný jméno. Ale budeš zatím prostě Pes, než mě nějaký pořádný napadne. Víš, já si vlastně na jména nikdy moc nepotrpěl. Alisii říkámMoje ženská, lordu Robertovi Starý pán a Svardrupovi většinou prostě Šedák. Rytíři a serové tam za Zdí si pojmenovávají i své meče. Dědí je z otce na syna a tak dále, tak by to pro ně nebylo dost důstojný mít v pochvě jen kus bezejmenný oceli. Takže to jsou samý Úsvity, Stínocele, Lví drápy, Ledy a podobně.“

Přerušil jsem výklad, který nejspíš Psa nejspíš vůbec nezajímal, ale dělal, jako že rozumí každému slovu. Podíval jsem se na pochvu s mečem, opřenou o padlý kmen, na kterém jsem seděl. Můj meč pro jeden a půl ruky nebyl žádnou valyrijsou ocelí, neměl okázalý jílec, jedinou ozdobou byl náš znak Umberů v hrušce.

Víš, jedenapůlruční meče nebyly mezi vysokou šlechtou oblíbené,“ pokračoval jsem. „Lordi, serové a rytíři vyjíždějí do boje s heraldicky zdobenými štíty a kopími, která, když je zlámou, střídají za své jednoručáky. Ale já jsem něco jako sedmý syn sedmého syna a i když rodu Umberů, nepočítalo se se mnou pro jednací stolce. Od mala mě cvičili sloužit, tak sloužím.“ Podíval jsem se zase Psovi do očí a usmál sem se. Sáhl jsem do tlumoku a hodil mu kus hovězího. Chvíli dělal, že se ho to vůbec netýká, ale když jsem se zvedl, že si maso vezmu zpět, bleskurychle po něm skočil a zmocnil se ho. Jeho oči byly ztělesněná nevinnost.

Znovu jsem si sedl. „Tohle,“ potěžkal jsem svůj meč, „je pro službu vojáka a strážce, který se spíš než s obrněnými rytíři utkává s vrahy a lapky, mnohem praktičtější.“

Byla to dobrá a poctivá práce našeho zbrojíře Donala z Pahorku v hlubokém lese. A byl jsem na něj zvyklý a patřičně hrdý. Dobrá ocel, kalená a potom tažená, čepel téměř půl sáhu dlouhá, skvěle vyvážená. Když po boji s drakem potřeboval jen vycídit od dračí krve a znovu pořádně nabrousit, věděl jsem, že právě tenhle mě bude provázet až do hrobu. A přesto mě nenapadlo pojmenovat jej třeba Drakořez nebo nějak podobně. Byl to zkrátka můj meč.

„Víš, to mi říkal kdysi Mors Hornwood,“ zase jsem povídal svému společníkovi, který se zatím překulil zpět na břicho a pozoroval mě s našpicovanýma ušima. „Meč musí být jako tvoje ruka a to pravé ostří máš v hlavě, která tu ruku vede.“

„Haf,“ zněla odpověď.

*****

Chvíle, pro kterou jsem se vydal až sem, nadešla. Vesnice ležela v údolí Parožnaté řeky, rozkládala se přímo pode mnou. Kus dál proti proudu se stékala dvě řečiště v jedno. Přijet, vidět, vykonat rozsudek, jak snadno to znělo tam, kam sahala moc krále Severu a jeho pobočníka. A co jestli tu Egem není a celé je to jen shoda náhod? Nebo co když je dávno pryč? Ale lépe je nepřemýšlet o takových věcech, než na ně dojde. „Boty si zouvej až u brodu,“ říkával můj otec. Nuže, směle do toho.

Nebyl jsem už takový pitomec, abych vjel přímou cestou dolů a zvolal něco na způsob „Egeme Manderly, jménem spravedlnosti bude nad tebou vykonán trest smrti.“ No, skoro jsem jím nebyl. Ovšem už před drakem mi život zachránilo to, že jsem se nejdříve pozorně díval. No dobře byli jsme na to dívání dva, já a Alisia. Ale teď mám Psa, pokud by mělo hrozit nebezpečí, věřím, že mě bude včas varovat. Ale nevypadal, že by větřil něco nekalého. Objel jsem po půloblouku vrchol, abych viděl, jaké jsou do vesnice přístupy. Zřejmě jen dva, jeden tudy shora mezi skalami, druhý podél břehu řeky.

Všiml jsem si však něčeho zvláštního. Vesnice vůbec nejevila známky života. Nikdo nechodil pro vodu, z komínů se nekouřilo. Že by ten divoký mluvil pravdu a všichni v panice utekli? Začal se do mne opět drát podivný pocit, jako když jsem si při souboji s medvědem uvědomoval, jak moc se vlastně ten tvor medvědovi nepodobá. Tohle byla taková vesnice nevesnice. Jsou tu sruby napůl zapuštěné v zemi, cosi jako shromaždiště se stromem uprostřed, i nějaká stodola a tamhleto by mohla být kovárna, ale chybí tomu teplo života.

A přece jen. Od jednoho srubu se odloupla postava. Vysoký muž, hnědé vlasy. Vešel doprostřed shromaždiště uprostřed vesnice a zastavil se. Shodil ze sebe kabátec, a jak tam stál do půli těla, rozpřáhl ruce k nebi a zvolal:

„Přijel sis pro mě, Brandone? Nu, tady jsem. Čekám na tebe tak dlouho.“

*****

Dobře, jsem ještě pořád pitomec. Nenapadlo mě pochopitelně nic lepšího než to, čeho jsem se chtěl vyvarovat. Ale co už můžu ztratit. V sedle Svardrupa jsem vjel mezi domy a blížil se ke středu vesnice. Pes šel pomalu vedle mě. Náhle se zastavil. Zavětřil a nastražil uši. Pak bezhlesně vycenil zuby a přikrčil se jako ke skoku. Zastavil jsem také a rozhlédl se. Nic, jen vítr a řeka. A přece. Teď jsem to zaslechl.

Ze srubu kus dál po mé levé straně se ozývá snad dětský pláč. A zase. A nic, žádná odezva, žádné mateřské konejšení.

Otočil jsem se zpět do středu vesnice. Egem už tam nestál.

*****

„Zůstaň tady a hlídej Svardrupa,“ řekl jsem Psovi. Tvářil se poněkud neochotně, asi by radši šel se mnou.

„Neboj, nic se mi nestane, slibuju,“ řekl jsem mu. Nebyl jsem si tedy moc jistý, co se stane nebo nestane, natož jestli se něco stane nebo nestane mně, ale musel jsem ho uchlácholit. Už dávno jsem si všiml, že tenhle pes Pes rozumí až moc dobře a když je v mé blízkosti, jako by se mnou byla i Alisia. Jistě, jen jsem si namlouval takovou pošetilost, ale proč vlastně ne, alespoň myslím na něco hezkého.

„Jen se podívám, co to bylo za pláč, nejspíš tam prostě najdeme pár vesničanů, kteří čekají na vydatný oběd. Až to bude, najdeme Egema, vyřídím to s ním a pojedeme domů. Ale teď potřebuju, abys mi tu pomohl a pohlídal kamaráda koníka.“ Pes se trochu pochybovačně podíval na Svardrupa, který byl pro něj něco jako moc velký pes. Ale poslechl. Svardrupa jsem jen poplácal po krku a zaklesl mu uzdu za blízký kůl. Z pochvy, kterou jsem měl přichycenu k sedlu, jsem vytáhl meč.

Pak jsem stanul přede dveřmi, zpoza kterých se předtím ozývalo něco jako pláč. Teď za nimi bylo ticho. S mečem v pravé ruce jsem otevřel dveře.

No, aspoň v něčem jsem měl pravdu. Bylo za nimi něco, co nejspíš čekalo na vydatný oběd.

*****

Dveře jsem už přirazit nestihl. Ta bytost s modře svítícíma očima byla podivuhodně rychlá. V jedné chvíli byla vprostřed místnosti a v další už skoro ve dveřích. Aspoň že neprochází stěnou jako duch, pomyslel jsem si. Když už začne boj, voják se většinou nebojí. Někdy je to dokonce úleva. Aspoň to říkal zbrojmistr Hornwood. Co jsem si pamatoval z Kamene, byla to v podstatě pravda. Kéž mi ten optimismus vydrží i ve chvíli smrti.

Uskočil jsem řítícímu se Jinému, neboť nebylo pochyb o podstatě té bytosti, a máchl mečem po jeho napřažené ruce. Bylo to jako useknout rampouch ze střechy. S prasknutím se ruka odlomila a spadla na zem. Ale vzpomněl jsem na medvěda a pochopil, že tohle ho nezastaví. Otočil se na mě a druhou rukou se pokusil chytit mě pod krkem. Uskočil jsem a znovu máchl. Tentokrát se ale Jiný, který zřejmě kdysi býval zdejším vesničanem, ráně překvapivě hbitě vyhnul a znovu se na mne vrhl. Byl moc blízko, nemohl jsem se pořádně rozpřáhnout, proto jsem ho levou nohou kopl do kolene. Jistá lidská konstituce v tom těle stále fungovala. Koleno se prolomilo na druhou stranu a jiný se skácel na zem.

Než se mohl sebrat, sekl jsem po druhé ruce a nakonec mocným švihem odťal hlavu od trupu. Tělo se ještě na zemi chvělo, ale ohrozit už nemohlo.

„Egeme, tuhle ránu jsem měl připravenou pro tebe. Teď se těš, bude to nejmíň natřikrát, než ti tu kebuli useknu, dám si na tom záležet,“ zvolal jsem neurčitě okolo sebe.

Pak jsem doběhl ke dveřím do srubu a přibouchl je.

Pes štěkal. Otočil jsem se za ním. U všech jiných, chtěl jsem si ulevit, ale jaksi by to nebylo na místě.

*****

Z několika směrů se blížily další postavy s modrýma očima. Byl jich dobrý půldruhý tucet. Rychle ke koni.

Doběhl jsem k Svardrupovi, který velmi neklidně trhal uzdou, a vyhoupl se do sedla. Musím vyrazit z jejich kruhu, než nás sevřou. Poprvé jsem zalitoval, že s sebou nemám bojového destriera, cvičeného na boj. „Svardrupe, kamaráde, budeš to muset zvládnout. Mám pro tebe ještě jedno jablko, představ si,“ promluvil jsem k němu. „Pse, počkej, až mezi nimi prorazím průchod, pak vyběhni za mnou.“ Nepochyboval jsem, že mi rozumí.

„Teď“, pobídl jsem koně. Vyrazili jsme vpřed. Nasměroval jsem Svardrupa přímo na jednoho jiného, který měl z obou stran největší mezeru. Projel jsem tak, abych na něj dosáhl mečem. Svardrupova kopyta duní po zemi, už jsme blízko, napřáhnout, švih a ruka jiného i s částí hlavy padají na zem. Trup náraz odhodil na dobrý sáh stranou. Projel jsem.

„Pse, za mnou, teď,“ zvolal jsem. Pes vyskočil a rozeběhl se. Ale co to -  to stvoření, kterému jsem odsekl vršek hlavy, ještě nemělo dost. Zvedlo se to na nohy, zrovna když k němu Pes dobíhal. Překvapeně se zarazil. Pro všechny psy, kdyby teď následoval instinkt, ještě by proběhl. Inteligence mu právě v tu chvíli byla na škodu. Ostatní mrtvoly zatím stáhly mezeru tak, že se mezi mnou a Psem vytvořila hradba jejich těl.

Ne, přece ho v tom nenechám. „Zpátky, Svardrupe,“ pobídl jsem ho zpět k hradbě těch odporných věcí. Tentokrát jsem ale koně otočil a hnal ho podél té zdi a snažil se zranit jich co nejvíce šlo. První, druhý.

Dva nebo tři Jiní porušili hradbu a připletli se před koně. Svardrup se zarazil. Nebyl zvyklý prorážet si cestu přes hradbu těl. Postavil se na zadní a měl jsem co dělat, abych se udržel v sedle.

Povedlo se mi koně natočit tak, abych mohl seknout po těch, co nám zastoupili cestu. Jedna hlava se poroučela dolů, v zápětí i jedna z rukou. Zbylí Jiní se však začali kupit kolem koně. Jeden se mě pokusil chytit pazourou. Brr, po jeho doteku mnou proběhl mráz a naskočila mi husí kůže. Nemohl jsem ruku uvolnit ze sevření. Ještě chvíli a strhne mě na zem. Vysunul jsem nohu z třmene a odkopl ho. Rychle jsem musel vyjet ze sevření, nebo mě úplně obklopí.

Co je se Psem? Tamhle je, vrhl se na dalšího Jiného, který mu bránil v cestě. Povalil ho na zem a měl tentokrát dost rozumu, aby s ním dál nezápolil a proběhl mezi ostatními ven.

Je v bezpečí, alespoň chvilkovém. Teď rychle pryč, koníčku, než nás rozsápají. Svardrupa nebylo třeba pobízet, mezi obživlými mrtvolami se mu pranic nelíbilo. Vyrazili jsme ven z vesnice a zastavili nějakých sto sáhů nad ní. Teď jsem měl chvíli času rozmyslet, co dál. Jak jsem počítal, dokázal jsem úplně vyřadit asi čtyři jiné. Dalším tak šesti jsem usekl alespoň jednu pazouru, tak zbývá asi tak osm nezraněných.

To není dobré. Nemůžu počítat, že při podobném mumraji opět se štěstím vyváznu. Pes i kůň navíc zhluboka dýchali a bylo vidět, že pro nejbližší chvíli mají docela dost. Ostatně jako já. Při boji jsem si to neuvědomoval, ale jen nastala chvilka klidu, vypětí na mě dolehlo.

*****

Oheň, to je poslední záchrana. Seskočil jsem z koně, usekl nejbližší vhodnou větev a meč schoval do pochvy. Z brašny jsme vyňal zásobu koudele a lahvičku oleje. Koudelí jsem obalil větev a celé to pomazal olejem. Moc ho už nezbývalo, ohně z pochotní jsem si dosud dopřával příliš štědře.

Pohlédl jsem k vesnici. Jiní už byli na půl cesty za námi. Rychle křesadlo. Pochodeň jsem sevřel mezi koleny a křísl kamenem o ocílku. Jiskry vylétly a dopadly na koudel. Zasyčelo to, ale oheň se nevzňal. Ještě jednou. Zase málo. Potřetí jsem křísl tak, že jsem křesací kamínek málem rozdrtil. Konečně, malý plamínek se na koudeli uchytil a vzápětí už se rozhoříval. Sedl jsem na Svardrupa a s pochodní v ruce jako s mečem jsem se rozjel zpět. Pes běžel za námi.

S jinými jsme se střetli na začátku mýtiny, kde ústila cesta shora do vesnice. „Uvidíme, co dokážete proti tomuhle, vy bejci,“ křičel jsem s trochu šíleným smíchem. Vybral jsem si nejbližšího, máchl jsem pochodní, oheň zasvištěl vzduchem.

Jiní a všichni ostatní, rozhořelo se to jako na dračí pouti. Mrtvé tělo jako by přímo pod ohněm roztávalo, škvařilo se a ztrácelo. Zopakoval jsem to ještě několikrát. Ale pořád jich zbývalo dost, jedno i obourukých. Vždy když jsem pochodní mával, bál jsem se, že zhasne. Dělal jsem ji narychlo a z koudele namísto hadrů. Hoří sice prudčeji, ale dřív dohoří. Dva Jiní se pokusili stáhnout mě z koně, zatímco jsem se pokoušel zapálit třetího. Na jednoho z nich odvážně zaútočil Pes a umožnil mi tak skoncovat se zbývajícími dvěma a pak i s tímto.

Pochodeň však už dodělávala a zbývali pořád tři bojeschopní Jiní. Odhodil jsem pochodeň a znovu vytáhl meč. První se pokusil vrhnout na Psa a skončil s rozpolcenou hlavou a useknutou rukou. I když se tělo opět zvedalo, bezprostřední nebezpečí od něj nehrozilo. Druhý se sápal po koni a tomu jsem hlavu usekl ihned. Poslední mě chytil za levou ruku a málem mě stáhl z koně. Zaťal jsem ji a prakticky za ni zvedl Jiného ze země. Dvě rány mečem a jeho hlava se kutálela po zemi.

*****

Zhluboka jsem vydechl. Byl jsem zpocený a unavený, třásl jsem se vypětím, ve svalech mě pálilo, levou ruku jsem měl od uzdy pořádně prodřenou.

Svardrup na tom nebyl o nic lépe, spíš naopak. Lilo z něj a potřeboval by pořádně vytřít. Potřeboval pořádně zklidnit – já vlastně taky – nechal jsem ho tedy pomalu vyklusávat dokolečka, aby se mohl vydýchat. Pes také vypadal, že by mu den a více spánku neuškodil.

Ale zbývala ještě jedna věc. Egem se nemohl dostat pryč – cestou nahoru by mě musel minout a podél řeky bylo vidět dost daleko. Bude někde tady.

Konečně jsem měl možnost se rozhlédnout tu víc. Projížděl jsem mezi nízkými sruby. Až to dokončím, stejně to tu spálím všechno. Tohle už není místo pro život, ale pro smrt.

Dojel jsem až ke shromaždišti. Strom uprostřed byl dříve stromem srdce, ale teď – raději nemluvit. Seskočil jsem a strhl tu obludnost.

Oheň, krb a teplo, stále jsem myslel jen na to, jak se ohřát. Až teď mi došlo proč. Padla zima, těžký studený vzduch přímo drásal krk a plíce. Co tak najednou? Ještě před chvílí bylo chladno ale snesitelně, vítr nefouká a slunce je stále ještě nad obzorem.

Pes se otočil k lesu a chrčivě zavrčel. Otočil jsem se tím směrem, očekávaje nové nebezpečí. Jen to ne, prosím, jsem skoro vyřízený. Ale nebyl nikdo, kdo by mou prosbu vyslyšel. Tam nahoře na svahu se zastavilo něco, co vypadalo jako jezdec na koni. Pak to pomalu to mezi stromy začalo sestupovat k vesnici. A to beze spěchu, s naprostou samozřejmostí a nevyhnutelností. Litoval jsem teď, že nevěřím v žádné bohy, které bych mohl proklít.

„Je tu, jde si pro tebe, pro nás oba,“ ozval se odkudsi Egemův hlas. „Vzdej to, poddej se tomu jako já. Nic tě to nebude stát, jen trochu tepla v tobě.“ Ten hlas zněl skoro konejšivě, jako když maminka uspává děťátko. Zima mnou prostupovala, jehly bodaly do každé části mého těla, oděv jako bych ani neměl, krev mi v těle tekla líně, ospale, vůle mě opouštěla. Zavřít oči a usnout, neprobudit se už do bolesti, do snažení, do zbytečností života.

Jezdec už byl dole, zbývalo mu tak sto sáhů k vesnici. Co jsem viděl, nemohl jsem přesně popsat. Bledá vysoká postava ve zbroji, které nemělo žádnou barvu a zároveň všechny, jedna se přelévala přes druhou a žádná nenabývala vrchu. V ruce jezdec držel cosi, co jsem pro nedostatek slov nazval meč. Zvíře, na kterém ten tvor jel, v lecčem připomínalo onoho podivného medvěda. Nebylo v něm nic ze zvířecích pohybů, které bych od koně čekal.

Tak tohle je tedy skutečný Jiný.

Ne ta mrtvá těla, přivedená zpět k pohybu. To byly pouhé nástroje bez vlastní vůle. A já se stávám jedním z nich. Ztěžka jsem poklekl na pravé koleno a opřel ruku o meč, jako bojovník kleká před svého krále.

Poslední zbytky vůle a smyslů mi pomohly si uvědomit, že Egem přichází pomalu na shromaždiště, s rukama založenýma a kráčí ke mně. A také to, že Pes se ocitl přede mnou. Napřímil hlavu a naše pohledy se setkaly. A já měl zase pocit, že se do jeho černých očí propadám. Tak jako ve Východní hlídce do Alisiiných. Zase jsem letěl tmou, ale za ní nebyl les, byla tam pustina a led a mráz. A byl tam strom, poslední živý strom s vyřezaným obličejem a ten obličej jsem zase poznával.

Obličej ze stromu vystupoval čím dál víc, pak už tam nebyl strom, byla tam jen postava, byla to Alisia a její teplo a její život proudily do mě.

A pak to všechno zmizelo, cítil jsem sílu v pažích, cítil jsem, že držím meč, meč je mojí neoddělitelnou součástí a má vůle jej ovládá.

Egem už stál nade mnou, chtěl něco říct, vyskočil jsem na nohy, máchl jednou, rozpáral jsem mu trup, zvedl nechápavé oči ke mně, máchl jsem podruhé, meč se zakousl mezi rameno a klíční kost, úder ho srazil na kolena, pokusil se rukama chytit čepel, opřel jsem se o něj nohou, vyrval meč z jeho těla, švihl jsem potřetí a jeho hlava se skutálela z ramen.

*****

Tam, kam se vydáváš, je chlad a led a temnota a jen tvůj život a tvoje teplá krev může ten chlad přemoci.

„Náš, Alisio, náš život, naše krev.“

Jezdec vyrazil ke mně. Já skočil na Svardrupa. „Můj Šedáčku, koníčku, ještě jednou a naposledy mě musíš poslechnout, a slibuju, že budeš mít jablíček, co se na světě urodí.“ Zařehtal a v tu chvíli mi připomněl Psa. Ten srdnatě zaštěkal a postavil se do bojové pozice.

Jiný se blížil. Ještě tak čtyřicet sáhů a je u nás. Není jiné cesty. Ledová Smrt a horký Život. Utkají se tady a teď…

Eh, nech těch vzletných řečí, slyšel jsem v hlavě sera Hornwooda. Nejdřív bojuj, řečni až potom, jestli ti to udělá dobře.

Tak tedy dobrá. Jen můj meč a jeho meč. Nic jiného. Spokojen, starochu? Rozjížděl jsem se. Pomalu, klus, cval. Blížíme se k sobě, posledních dvacet sáhů, pobízím Svardrupa do trysku.

Svět se mi míhá před očima, ale svého nepřítele vidím jasně. Oba se napřahujeme. Naše zbraně se střetly se skřípěním, jiskry vylétly v gejzíru světla. Pocítil jsem mráz, mráz jaký snad nemůže být z tohoto světa. Ale život, život je teplo, život je bušení srdce, a srdce mě hřeje.

Projeli jsme okolo sebe jako rytíři na turnaji a otočili koně. Znovu, tentokrát z mnohem kratší vzdálenosti, už to nebyl trysk, čepele se opět našly, znovu to zaskřípalo a znovu jsme se vzdálili, ale zas o kousek méně, tak jsem to zopakovali ještě dvakrát až jsme stáli proti sobě, viděl jsem ho teď zblízka, bledou vyzáblou postavu s modře zářícíma očima a mrtvolným výrazem, bez jediné známky emocí. Bojoval naprosto chladně a systematicky, kam jsem chtěl udeřit, tam byl jeho meč včas, sám zasazoval údery, které jsem odrážel jak jsem mohl.

Bil jsem se s ním, rval se o každou ránu, o každý zásah, musel jsem krýt sebe i koně, protože Jiný se několikrát pokusil ho zasáhnout. Další střet čepelí. Meč je čím dál chladnější, ruka stále více znavená.

Takhle mě za chvíli vyčerpá. Musím změnit situaci. Příští sek jsem vedl vší silou, abych nás od sebe odtlačil, povedlo se, rychle jsem se Svardrupem udělal piruetu, ze kterou by se nemusel stydět krasojezdec, a navedl ho hrudí přímo na koně jiného.

Svardrup se vzepjal na zadní, odrazil se a plecemi narazil do boku mrtvého koně těsně za Jiným. Mrtvý kůň nápor Svardrupovy váhy nevydržel, poklesl na pravou zadní a přetočil se našikmo. Jiný po mě sekl, tentokrát jsem ale jeho čepel od sebe neodrážel, meč jsem mu nastavil na šikmo, jeho čepel se svezla a já byl náhle trochu za ním v úhlu, ve kterém se nemohl krýt.

Takovou šanci už mít nebudu. Sekl jsem kruhově od sebe směrem na krk jiného, sice jsem jej zasáhl jen částečně, část síly se zachytila o jeho zbroj, ale sílu jsem do úderu vložil tak velkou, že se svezl ze hřbetu.

Nesvalil se však na zem celým tělem, dopadl na obě nohy. Jeho kůň se ocitl mezi námi, Jiný se rozpřáhl a jedinou ranou mrtvému zvířeti usekl hlavu. Trup se svalil na zem, Jiný se od jeho těla odrazil a skočil po mě. Nečekal jsem to, chytil se mě, zápasil jsem s ním, Svardrup už nevydržel, splašil se a já i jiný jsme spadli na zem.

Každý z nás držel svou levicí pravici toho druhého s mečem. Váleli jsme se po zemi, nechápal jsem, kde se v tom vyzáblém těle bere tolik síly, postupně nabýval vrchu, chlad jeho těla se přenášel do mě, byl studenější než led, už jsem začínal mlít z posledního, dostával se nahoru, v tom však se vzduchem mihlo psí tělo, dopadlo na Jiného, ten pod silou dopadu spadl na stranu, jeho čepel se mihla a já uslyšel psí zakňučení, vlastně to nebylo zakňučení, byl to vzdech, který se mi zaryl do vědomí jako výkřik Nissy Nissy do tváře Měsíce.

Vyskočil jsem na nohy, zatímco Jiný se zvedl a vytáhl svou čepel z těla Psa, máchl jsem vší zbylou silou po jeho přízračné hlavě a ta odpadla od těla. Sekal jsem dál a dál, uťal jsem údy, rozpoltil hlavu válející se na zemi a pak se vrhl ke Psovi.

Jeho oči ještě žily, naposledy se podívaly s tím smutným pohledem, jaký umí jen psi, olízl mi ruku a pak mu hlava klesla na můj klín.

*****

Jedu zpět na jih, odpočatý Svardrup pomalu a rozvážně kluše a nevidí, že jezdcis e derou slzy do očí a v krku ho pálí…

Jezdec spálil všechno, domy, těla tu ohavnost, co ji pro nedostatek slov nazýváme Jiným, nakonec i hlavu Egema Manderlyho, kterou měl přivést jako důkaz. Jen pod stromem srdce teď leží kamenná mohyla a v ní je pohřbený Pes.

*****

Jsem zpět u Východní hlídky. V ústrety mi vychází jen ser Harlan a mistr Merret.

„Kde je Alisia,“ ptám se se špatným tušením. Čím blíže Zdi jsem byl, tím více ve mě sílil pocit, že něco není jak má.

„Nemůže vstát, je zcela závislá na péči mistra Meluzína,“ odpověděl mistr Merret. „Ale velice se její stav zlepšil, jakmile uslyšela, že se blížíš.“

Dojel jsem tryskem k věži, ve které měla komnatu a bral schody po třech.

Našel jsem ji schoulenou, zesláblou a plačící na lůžku. Tváře měla bledé a propadlé. A na hlavě zbývaly jen ojedinělé pramínky vlasů.

Sedl jsem si k ní a sevřel ji do náruče. Plakala a šeptala při tom: „Byla jsem s tebou, až tam daleko. Slíbila jsem ti to.“

„A já jsem ti slíbil, že se vrátím hned jak udělám, co bude nutné,“ těšil jsem ji a tiskl k sobě. Ruce, nohy i tváře měla studené, balil jsem ji do houní a pokrývek a zahříval ji svým tělem. Když pak usnula, řekl mi mistr Meluzín: „Teď budeš bojovat s ní mnohem těžší boj, než jsi kdy zažil. Pamatuj si, že nakonec je vždycky nejdůležitější a nejtěžší boj za život. A je to ten jediný boj, který z nás dělá lidi. S tím nás nechal spolu.

S ránem se vrátila naděje. Alisia se vzbudila, protáhla se a zeptala se mě: „A budeš mě mít rád i bez vlasů, že jo?“ Svou otázku doprovodila pohledem, který se tak moc podobal očím veselého psa, že jsem nevydržel a začal se usmívat.

„Tak ty se ptáš na to, co řeknu, když nebudeš mít účes podle poslední módy? No to si budu muset ještě rozmyslet,“ řekl jsem. Pak jsem ji bez varování popadl do náruče a začal se s ní točit kolem dokola. „To víš že jo, ty moje ženská,“ říkal jsem jí a tiskl jí k sobě.

Smáli jsme se a já děkoval komu se jen děkovat dá, za život a za radost, kterou přináší. Protože jen teplo života má šanci odvrátit smrt, i když ta je studenější než led.

Povídka č. 3 /3. kolo/

Černá vlhká temnota,

a v ní Ned Stark přemítá,

co, proč a jak udělal,

neví, co s ním bude dál.

Kdybych měl vícero chvil,

a s Robertem promluvil,

varoval před nebezpečím,

nebyl by teď v smrti péči.

Řekl bych mu: „Vládče můj,

jako sluha věrný tvůj,

rád bych ti dal malou radu,

čekej od svých bližních zradu.“

Dopřál by mi svého sluchu,

přátelsky dal na předtuchu,

prověřil by všechny šmahem,

odhalil, kdo má být vrahem.

Svoji ženu vyhnal by,

k tatínkovi za hradby,

svého švagra poslal teď

a navždy hlídat Zeď

Tywin nebude pořádat bály

v sálech Casterlyovy skály,

hrad připadne trpaslíku,

Tyrion je pánem vmžiku.

Pak drozda i s pavoukem,

vyhnal by pryč obloukem,

Malíček o Harrenovu

touží planě, zas a znovu.

Obloustlý lord Varys,

oddaný Daenerys,

pluje lodí v Úzkém moři,

strachem z trestu srdce hoří.

Robert čerstvě rozveden,

nevynechá ani den,

při hledání nové ženy,

vdavekchtivky připraveny!

Pokud by mne poslechla,

na trůn by pak usedla

dcerka krásná a vřelá

Oberyna Martella.

V zemi by se přálo míru,

a já bych tak živil víru,

že se vrátím brzy snad

k rodině na Zimohrad.

Jenže to se nepodaří,

v žilách krev se vzteky vaří,

Robert rozpadá se v prach,

já tu sedím sám a v tmách.

Brzy pro mne přijdou si,

můj život se vytrousí,

vyteče ven s hranou meče,

smrti se už neuteče.

Já jsem jenom malé smetí,

bojím se však o své děti,

čert to vem, že smrt se blíží,

snad jim nikdo neublíží.

Slyším kroky v mokrých tmách,

spálil jsem se v těchto hrách,

myslím s láskou na Cat svou,

aťsi mne k pokleku zvou!

Povídka č. 4 /3. kolo/

Once Upon an Ice and Fire (Kde bol oheň, tam bol ľad)

Kedysi existovala Ríša siedmych kráľovstiev. Každému kráľovstvu panoval jeden kráľ. Kráľ z prastarého rodu. A každé kráľovstvo bolo iné. Po mnoho rokov prežívali. Až kým im všetko, čo milovali, nebolo vzaté. Stalo sa to takto…

I. Voľby sa blížia

Noc bola chladná. Tak to už v Dorne bývalo. Dni horúce ako peklo, kde piesočné búrky a jedovaté hady sú jedinými spoločníkmi, noci chladné až ku kosti, kedy si nemôžete byť istý, či na vás nečíha niečo horšie, než je jedovatý had. Eddardovi Starkovi to však nevadilo. Dlhé dni a týždne sa premával za nocí týmito púšťami, keď musel brániť nejakú vežu či hrádok. To boli ich stanoviská. Oni chceli spravodlivosť – nechceli Šialeného kráľa Aerysa. Avšak kráľ Dorne, kráľ Doran Martell, ten si ctil rodinu. A tou sa mu Aerys stal, keď jeho synovi dal svoju sestru za ženu. A práve tieto roztržky boli dôvod, prečo tu bol teraz Ned. Vietor mu vial do hnedej hrivy ako tak uháňal na svojom koňovi k jednej z ich veží. Jeho sestra Lyanna bola unesená Aerysovým synom Rhaegarom. Nedovým mužom sa ju síce podarilo nájsť, ale vraj je slabá a umiera. Preto Ned musel ísť do tej veže, kde ju ukryli.

Veža bola celá z kameňa, šedá, s hnedým vrcholom v podobe guľatej strechy. Vonku boli piati strážni. ,,Milosťpane,“ oslovil ho jeden zo strážnych, ,,je na samom vrchu.“ ,,Ďakujem,“ odpovedal mu Ned. Ihneď sa pustil po drevenom schodisku na samý vrch veže, bral schody po dvoch. Zelené dvere strážili dvaja strážni. Ned okamžite vstúpil. Alebo skôr vtrhol. Miestnosť bola zahalená v šere a tme, svetlo poskytoval len obrovský mesiac vonku a malá svieca pri posteli. Malá posteľ, na ktorej ležala ešte menšia žena, chudá a slabá, celá bledá. Už odchádzala. Ned to cítil. Cítil, že smrť je na blízku.

,,Lyanna,“ vydýchol, keď kľakol pri jej posteli. ,,Čo sa stalo?“ Ona len pohladila jeho tvár. A usmiala sa. ,,Princ Rhaegar… Zošalel. Ale… Hovoril len… Vieš, čo sa hovorilo. Že celý svoj život len sedel v knižnici a čítal príbehy. A jedného dňa, keď si niečo prečítal, odhodlal sa, že sa naučí bojovať. On… Myslí si, že sa na nás rúti zlo. Nejaká kliatba. A vraj… Jediný, kto ju bude môcť zachrániť je ten, čo ľadu odolá a bude ohňom nespálený. Ja… Nechápala som… A on… Niečo mi dal. Život.“ Ned bol značne zmätený. ,,Ale… Ako to myslíš. Si slabá a od krvi. On ti predsa ten život vzal.“ Lyanna sa zasmiala. ,,Život mi síce dal, ale nie, aby som ho žila ja. Dal mi dieťa. Moje a jeho. Krásneho syna. Ned… Musíš mi niečo sľúbiť…“ ,,Lyanna!“ zastavil ju Ned. Bol zmätený. Počul rôzne desivé chýry, čo všetko Rhaegar napáchal Lyanne. Jedna z nich bola obzvlášť strašná – vraj ju znásilnil. A teraz… ,,To nemyslíš vážne! On ťa znásilnil a dal ti dieťa? To dieťa bude netvor, Lyanna, treba to vziať preč!“ Lyannin úsmev vystriedal des. ,,Eddard! Nie! Je to moje dieťa. Naša nádej. Sľúb mi, že ho ochrániš. Nikto sa o ňom nič nedozvie. Nikto to nebude vedieť. Jedného dňa… On sám nás zachráni. Eddard z rodu Starkov, brat môj… Sľúb mi to!“ Ned nemal na výber. Nechcel, aby odmietnutie bolo to posledné, čo svojej sestre povie. ,,Sľubujem.“ Povedal len a Lyanna spokojne odišla, s úsmevom na tvári. Pomaly sa jej zavierali viečka. Kým nezaspala. Naveky.

Pod jej pokrývkou našiel malé batoľa, bledé ako sneh. Spokojne spalo vo vlne. Teraz budeš mojím dieťaťom, povedal si Ned v duchu, ochránim ťa. Si to jediné, čo mi po mojej sestre zostalo… Jon.

***

Deň ako každý iný. Jon vstal, naraňajkoval sa, išiel do práce, odpovedal na pár otázok ohľadne používania počítačov, spravil správu, čo sa ten deň dialo, podvečer bol doma, navečeral sa a išiel spať, aby sa na druhý deň zobudil do toho istého únavného dňa. Robil to takto každý deň. Musel si zarobiť na jedlo, na nájom. Tak to tu chodilo. Kto nepracoval nemal peniaze. Hej, lenže tu sú to papiere a bezcenné mince, pomyslel si Jon, v mojom domove sa platilo drahým zlatom. Jon tu žil už skoro mesiac a ešte stále si neprivykol na tento svet. Vysoké budovy, technologické vymoženosti. Počítače boli zaujímavá vec, aspoň základom hneď pochopil a vďaka komunikatívnosti a hlavne akceptovaní starých ľudí sa stal výpomocou tretieho veku a ich chápaniu moderných technológií. Aj tak však cítil, že sem nepatrí. A nevedel, či má šancu dostať sa späť. Musím na to prísť, hovoril si, musím nájsť spôsob ako sa dostať domov.

A na druhý deň sa o to znova pokúšal. Mal voľno a tak si vyšiel von. Nie do tých smogom zaparených ulíc veľkého mesta, kde žil, ale von, na trávnaté lúky Anglicka, k prírode, k lesom. Prišiel až ku veľkej fontáne. Na nej bola podobizeň veľkého havrana, ako nesie vo svojich spároch mladú dračicu, ktorá bráni svoje vajce. Dračici z úst tiekla voda. Práve toto bola prvá vec z tohto sveta, ktorú videl. Prebudil sa vo vode tej fontány. Zrazu… Bol tu. Odviezli ho do nemocnice. Veľkého ústavu plného akýchsi majstrov a majsteriek v bielom, ktorí ho ošetrili. Snažil sa im všetko vysvetliť, že je synom kráľa a že pochádza zo Zimohradu, ale oni len povedali, že utrpel zranenie hlavy a že stratil pamäť. Pomohli mu dostať sa na nohy. Nikdy však nezistili, kto skutočne je. To preto, že ja nepatrím sem, premietal Jon. A nech si hovoria čo chcú. Nikdy neuverím, že toto je môj domov.

Dotkol sa asi každého záhybu fontány, dokonca sa ponoril do jej vody. A nič sa nestalo. Po tvári mu začali stekať slzy. Už je tomu skoro mesiac, čo tu je. Strácal nádej, že sa vráti domov. Vydal sa späť do mesta. Bolo celkom chladno a oblečenie mal celé zmočené. Bolo mu zima. A hlavne mal hlad. Rozhodol sa, že sa vydá k jednému z tých ich obchodov, kde človek povie, čo chce, zaplatí a má to. Dávajú tam také zvláštne buchty s mäsom. Sú zvláštne, ale tomuto miestu treba uznať, že chutia úžasne. Volajú ich Hamburgeri. Akurát bol na ceste, keď tu zrazu…

Nie! To nemôže byť pravda! Jonovi sa na pol zabúchania zastavilo srdce. On tu predsa nie je! Pozeral sa do jedného z tých ich vynálezov. Škatuli, ktorá vedela ukazovať obrazy. Boli to poludňajšie správy. Na štítku dole bolo napísané, že ide o predstavovanie kandidátov na posty starostov malých mestečiek, ktoré ležali na severe Spojených štátov amerických. A jeden z kandidátov vyzeral presne ako… To nemôže byť pravda! Otec je predsa doma… A nikdy by sa takto neostrihal. No akokoľvek sa Jon snažil, stále videl kandidáta na post starostu Nového Anglicka – Neda, jeho otca. Postava v škatuli sa usmiala a nasledovali ďalší kandidáti.

Moment, premietal Jon, ak je otec tam, možno tam budú aj ostatní… Možno… Jon nemal čas. Vedel jediné – že chce ísť za svojím otcom. Ešte v ten deň si zbalil všetky veci a vydal sa na letisko. V živote si nekupoval letenku, ale nebolo to ťažké. ,,A kam to bude?“ ,,Nové Anglicko, prosím.“ ,,Smiem sa spýtať, aký je dôvod vášho letu?“ Jon zaváhal. ,,Vraciam sa domov.“ Nasadol do lietadla. Trvalo to asi dve hodiny. A možno aj celých desať. Nevedel sa dočkať chvíle, kedy sa zastaví pred svojím otcom. Napokon pristáli. Dýchať ten vzduch… To bolo úžasné. Jonovi sa nahrnuli slzy do očí. ,,Konečne… Idem domov.“

***

Eddard Stark stál na drevenom moste, ktorý spájal dve z veží Zimohradu. Zimohrad bol veľký a majestátny hrad zo šedej žuli. Ned hľadel na nádvorie, ako tam bojujú s cvičnými mečmi jeho synovia. Veru, premietal Ned, škoda, že len jeden z nich je skutočne môj. Robb akurát zhodil na zem Jona. Robba to tešilo, ale Jon len nahnevane vstal. ,,To si nebol ty, pošmykol som sa na ľade!“ ,,Skutočne?“ doberal si ho Robb. ,,Tak si dávaj pozor, na bitevnom poli žiadny ľad nebude, aby si sa oň šmykol.“ Naraz sa začali obaja, Robb i Jon, smiať a naháňať sa cez celé nádvorie. Rodrick, zimohradský zbrojmajster, ich len s úsmevom pozoroval. Aj Ned sa pri pohľade na nich musel pousmiať. Neboj sa, Jon, tvoja bitka ešte príde, pomyslel si Ned, ako zostupoval po schodoch na nádvorie.

Bol celkom chladný deň, ale chlad Nedovi nikdy nevadil. Zahľadel sa na zem. Skutočne niekde videl sneh a inde značnú vrstvu klzkého ľadu. Obyčajne na konci leta príde trocha chladnejší čas, premýšľal Ned, jeseň, kedy listy berú na seba iné farby a padajú. A potom príde zima, síce o niečo skôr tu na Severe ako v južných kráľovstvách. No predsa, zrazu, z ničoho nič príde chlad a začína sa prudká zima. Bez varovania. Bez jesene.

,,Zima sa blíži,“ skonštatovala s úsmevom jeho žena Catlyn slová rodu Starkov, keď s ňou tej noci skončil. Vždy si ju rád bral. Bola taká krásna. Ich sobáš bol dohodnutý, no Ned mu bol rád. A miloval ju. Veril, že by mu ešte jedného syna, či ba aj dcéru, priniesť mohla. ,,Ja viem, moja paní, ale takto rýchlo? Bojím sa, že sa blíži niečo zlé.“ ,,Och, môj pane, ty si sa vždy obával aj najmenších vecí. Neboj sa. Čo by také mohlo prísť?“ Ned sa len usmial.

Ona o ničom, žiaľ, netuší, premietal Ned. Sľúbil Lyanne, že to nikomu nepovie. Či tomu veril alebo nie. Prosto nemal odvahu to povedať ani vlastnej žene. Ešte ju nepoznal a ani po toľkých rokoch… Páni, uvedomil si náhle Ned, toľké roky. Všetko to prešlo tak rýchlo. Robert ovládol trón Búrlivej zeme, ktorej predtým vládol Aerys, Sedem kráľovstiev sa obnovilo, vojna sa skončila, sem-tam nejaká malá rebélia, Ned sa vrátil a žil. A zrazu, prešlo vyše dvadsať rokov.

,,Môj pane,“ oslovila ho Catlyn ako tam tak stál a hľadel do okna, ,,ešte je tu niečo, čo by si mal vedieť. Dnes podvečer prišiel havran z Búrkostromu.“ Ned sa náhle otočil. Búrkostrom bolo sídlo kráľa Búrlivej zeme, ktorým bol teraz Robert. Nepočul som o ňom taký dlhý čas, prichytil sa premýšľať Ned. ,,Čo sa deje?“ chcel vedieť. ,,Jon Arryn, tvoj priateľ… Viem, že ti bol skoro ako otec… On je mŕtvy. Robert má sem namierené, aby sa s tebou porozprával.“

Robert? Sem? Ned mal v hlave zmätok. Jon Arryn bol jeho dávny priateľ, s ktorým sa rozlúčil, keď Jon ostal pracovať ako pobočník kráľa Roberta. To bolo hneď po skončení vojny. Dokonca po ňom pomenoval Lyanninho syna. A teraz je zrazu mŕtvy. A Robert ide priamo na Zimohrad. ,,Tak ich teda kráľovsky privítame,“ povedal len.

***

Cesta bola dlhá. Ale to sa stáva, keď sa máte po dlhom čase stretnúť s niekým, koho ste dlho nevideli. Prosto sa to zdá ako večnosť. Jon nasadol na taxík, ktorý ho doviezol do jednej malej dediny a odtiaľ išiel stopom k jednému lesu. ,,Tam nechodí žiaden autobus ani taxík,“ povedal mu muž, ktorý ho vzal so sebou. ,,Tade si už musíte poradiť sám, pane. Ani ja tam nechodím.“ ,,Aj tak ďakujem,“ povedal Jon, hodil mu pár dolárov, ktoré si zamenil z libier. Potom išiel pešo až k značke s nápisom Vitajte v meste West Stories.

Tak tu je to, premietal Jon, miesto, kde celý ten čas boli. A ja som ich konečne našiel. Bol šťastný. ,,Už idem,“ povedal si viac-menej pre seba a vydal sa cez les, ktorý bol už pomaly zahaľovaný svitaním. Bolo už takmer päť hodín ráno a on celú noc nespal – nemohol v lietadle zaspať, keď vedel, kam práve ide.

Mesto West Stories bolo malé a pokojné mestečko. Tu nejaká krčma, tu nejaké bistro, tu malebná reštaurácia, inde veľká nemocnica či knižnica. Bolo prázdne, ale to asi pre tú skorú hodinu. Sadol si do bistra a spokojne sa naraňajkoval. Žalúdok mal síce od nervozity vodovitý, ale bol aj veľmi hladný. Dokonca sa mu zdalo, že jedna z obsluhujúcich sa podobá na jeho sestru Sansu.

Keď bolo skoro šesť hodín, vstal a šiel k pultu, aby zaplatil. Obsluhovala tam veľmi stará pani. ,,Prepáčte,“ spýtal sa pri platení, ,,smiem sa spýtať? Kde nájdem Eddarda Starka?“ Paní naňho zmätene hľadela. ,,Prepáčte, nikoho takého nepoznám.“ Jon nevedel, ako na to. V tom si všimol oznamovací plagát, kde bol jeho otec. Ale meno bolo iné. ,,Môžem vám pomôcť?“ spýtala sa paní. ,,Nie, ďakujem, myslím, že už viem, kde bude.“ Jon sa len usmial a išiel von. Kandidáti vraj mali preslovy pred radnicou.

Eduard Frost? Skutočne je to teraz jeho meno? Jon bol naozaj zmätený. Prišiel akurát, keď jeho otec alebo Eduard, alebo kto to bol, skončil svoju reč a zišiel z pódia. ,,Prepáčte,“ zastavil ho Jon na jeho ceste. ,,Interview bude až zajtra, teraz, ak dovolíte, mám naponáhlo.“ Takto ho odbil jeho otec. ,,Vy neviete, kto som?“ Jon tomu nemohol uveriť. ,,Žiaľ, nie. Prepáčte, už musím ísť.“ To bolo jediné, čo povedal. Potom odišiel. Preč. On netuší, kto som, uvedomil si Jon náhle so zdesením.

II. Veci, ktoré kráľ miluje najväčšmi

,,Nemáme na výber! Treba ju zabiť!“

Kráľov hlas sa rozliehal po celej miestnosti. Keď prišiel, boli to krásne objatia, slzy. Avšak hneď ako si Robert Neda zavolal na poradu v súkromí, rýchlo sa to zvrhlo k hádke.

Robert bol do Lyanny neskutočne zamilovaný. Dokonca si ju mal aj vziať. Avšak Rhaegar to zmaril, keď ju uniesol, znásilnil a zabil. Robert sa rozhodol nájsť a zabiť každého Targaryena. Zabil Rhaegara, nepotrestal krvavú vraždu jeho malých detí, zmieril sa s tým, že ho chráni rytier, ktorý predtým zabil kráľa Aerysa a spokojne si nechal zopakovať správu o smrti kráľovnej Rhaelly, Aerysovej ženy, ktorá zahynula pri ťažkom pôrode. Údajne zahynulo i dieťa a to hodili do mora aj s matkou, avšak zdá sa, že ser Jon Connington, ktorý držal stráž v danú noc, klamal.

Aerysovi sa narodila zdravá, silná a krásna dcérka, ktorú Jon chránil. Volá sa Daenerys. Po dlhé roky ju učil a staral sa o ňu v tajnosti v Dračom kameni. A keď sa tam prišiel usídliť Robertov brat Stannis, Jon sa tváril, že ide o jeho nemanželskú dcéru. A keď nedávno dosiahla vek dvadsať rokov, Jon ju poslal niekam ďaleko. Vtedy sa to prevalilo.

,,Spýtal som sa ho, kam. Kam ju poslal.“ Vysvetľoval Robert. ,,Mučil som ho, ale jediné, čo sa z neho dostalo, bolo, že ju poslal ďaleko, do zeme, kde nikto nestarne a mágia tam ožíva s drakmi.“ Nahnevaný kráľ tresol päsťou do stola.

Ned si nebol istý, či rozumie. ,,Zem, kde nikto nestarne a mágia tam ožíva s drakmi? Valýria? Poslal ju do Valýrie?“ Ako dieťaťu mu Stará Nanny, stará pestúnka zo Zimohradu, hovorila príbehy o ďalekej bájnej zemi, kde žijú všetci šťastne a nikto tam nestarne a všetko je to vďaka silnej mágií, ktorá sa tam drží vďaka drakom, ktorí dokážu žiť len tam. Tá zem sa vraj volala Valýria. Avšak spomenula tiež, že Valýria skonala, premietal Ned. ,,Nie je to náhodou len rozprávka?“

Robert si odfrkol. ,,Myslel som si, že ma uráža a robí si zo mňa posmešky. Dal som ho za to upáliť. Ale môj majster to vzal inak. Hľadal v knihách. Podľa pôvodnej povesti kedysi na ostrove Val Heros, čo vo valýrijčine znamená Údolie hrdinov, povstala vyspelá civilizácia Valýrijcov, ktorí tam zasievali polia, vzrastali a vytvorili obrovské kráľovstvo. Vytvorili si jazykový dialekt a kráľovstvo pomenovali Valyhyros. My to preberáme ako Valýria. Hlboko v zemi našli dračie vajce, z ktorého sa vyliahol drak Bale Ron, čo znamená Stvorenie ohňa. Zistili, že tento drak im priniesol mágiu, vďaka ktorej sú nesmrteľní, nestarnú a vedia kúzliť. Keď drak zahynul, oslobodili iné vajce s drakom Vhag Harom, to znamená Nová nádej. Ako však roky plynuli, privykli si na nesmrteľnosť, mladosť a mágiu natoľko, že ako starí by boli moc krehkí a nevedeli by sa o seba postarať. Ešte 50 rokov takto žili vďaka drakovi Merrea Xesseovi, to znamená Milosť božia. Ale potom už žiadneho draka nenašli, zhynuli a tak Valýria padla. Podaktorí to označujú za rozprávku, iní za posolstvo, ktoré sem doniesol nejaký moreplavecký Valýrijec. Nikto sa dodnes nedozvedel pravdu, ale tento chýr koluje už po niekoľko stáročí.“

,,Avšak ak by aj Valýriu našla, bude to spustošená zem. Bez mágie. Netreba sa o ňu strachovať.“ Ned v to dúfal. Keby tu bola Stará Nanny, premýšľal, tá by vedela pravdu. Ona vždy všetko vedela. Stará Nanny však zmizla keď bol Ned starší a nikdy viac ju nevidel. Jeho otec ju dokonca aj hľadal v lesoch. Bezúspešne. ,,Ned,“ snažil sa mu vysvetliť Robert s krvou v hlave, ,,ona sa nezastaví, kým nás nezničí a ja plánujem ju ako Targaryenku zničiť skôr!“ ,,Nemôžeš žiadať, aby som napomáhal zabiť nevinné dieťa, Robert!“ Nevinné ako Jon, pomyslel si Ned.

Tu sa začali hádať. Musel ich počuť celý hrad.

,,Ja milujem len krv, boj a pomstu. A aj Lyannu… Kedysi… To oni nám ju vzali.“ ,,Robert,“ snažil sa ho upokojiť Ned, ,,to nevinné dievča za nič nemôže!“ Robert si aj tak nedal povedať. Odišiel s krikom.

Ned ho nejakú dobu nevidel. Až za pár dní konali veľkú hostinu, na ktorú prišiel aj on.

***

Jon sedel v malej krčme. Nebolo to zrovna miesto, ktoré by bolo hygienické. Bola celá špinavá, tmavá a veľa ľudí tam nebolo. Alkohol bol odporný, ale lacný. Jonovi to bolo všetko jedno. Sedel tam a popíjal. Cítil v sebe závraty a mal odporný pocit.

Zahodil som všetko, premietal, byt, prácu, možno nový začiatok, s ktorým by som sa mal zmieriť, prišiel som sem a tu zistím, že to bolo všetko zbytočné. Jon sa pozeral na mesto, ale nebol tam ani náznak hradu. Niekedy stretol aj príjemné tváre, avšak nikto známy. Párkrát sa mu zdalo, že vidí Sansu, Aryu či Robba, ale nikto sa za ním neobhliadol.

Zrejme to bol niekto iný, pomyslel si Jon, niekto, kto sa naňho len podobá. Alebo som si to všetko naozaj len vymyslel. Videl som pána Frosta na plagátoch alebo v telke a nejako som si vytvoril predstavu, že je to môj otec. Možno mali doktori pravdu. Jon už z toho celého strácal nádej.

Bol rozhodnutý. Na druhý deň odchádza.

Balenie bolo rýchle, vstávanie s takou opicou ťažké, ale napokon už o ôsmej ráno bol pripravený ísť. Bolela ho hlava a videl zťažka, napriek tomu však išiel. Pred ním sa rozprestieral východ z West Storiesu. Bol na ceste, keď omylom vrazil do nejakej osoby.

,,Prepáčte,“ ospravedlňovala sa mu osoba, do ktorej vrazil. Bol to asi tridsaťročný muž. Nie zrovna prekypujúci krásou. Ale celkom vysoký. Mal krátke zlaté vlasy. ,,Nevidel som vás.“ ,,To nič,“ vravel mu Jon, ,,to ja. Bolí ma hlava, vrazil som do vás. Ospravedlňujem sa.“ Pokračoval v ceste, keď ho ten muž zastavil s mierne prekvapeným výrazom. ,,Prepáčte, ste mi povedomý, ale ešte som vás tu nikdy nevidel. Môžem vedieť, kto ste?“

Jon bol chvíľu prekvapený, kto to je. Muž sa mu tiež zdal povedomý. Moment, uvedomil si Jon, na Zimohrade bol predsa skoro rovnaký človek, pri kráľovskom stole pri tej hostine… Iba menší. ,,Ja… Som Jon.“ Muž sa zarazil a razom sa usmial. ,,Takže Jon… Teší ma. Mňa tu volajú pán Spellcaster. Vy ma však môžete volať mojím krstným menom. Som Tyrion.“ Muž sa začal obzerať. ,,Čo poviete, nepohovoríme si?“

***

Daenerys Targaryen stála na balkóne. Pred ňou sa rozprestieralo krásne mesto. Všade boli záhrady, kvety, zeleň, vysoké mramorové múry, domy, fontány. Všetko ohraničené veľkým múrom. Všetko uprostred azúrového mora. Všetko v pokoji. Bolo tam množstvo zverov a krás prírody. Avšak ani jedna živá ľudská duša. Dany tam bola sama. Spravila si bývanie v najväčšom paláca a žila si tam už pár týždňov. Loď aj jej posádka zhorela, keď prechádzali cez Plamenný pás. Ona nie. Jej oheň neublížil.

Začula za sebou zasvišťanie a rýchlo sa otočila. Stál tam nízky mužík so škaredou tvárou. Mal krátke zlaté vlasy. ,,Ach,“ oddychla si Dany, ,,to si ty, Tyrion.“ ,,Ja, moja paní.“ Pritakal muž. ,,Ako si užívaš dovolenku v raji?“

Dany nevedela, čo povedať. Všetko tu bolo krásne, tá príroda, mala tu všetko, čo chcela, nikto ju nevyrušoval. Napriek tomu sa cítila naozaj osamelo. ,,Je tu pekne, ale napriek tomu tu nechcem zostávať.“

,,Veď ani nezostaneš,“ Tyrion sa pousmial. ,,Si tu len na skok, aby ťa nedostal Uchvatiteľ. Neboj sa, tvoja pomsta sa blíži.“ ,,Kedy už tú kliatbu vypustíme?“ Dany bola nedočkavá.

Tyrion sa zjavil pred pár dňami. Ovládal zvláštne čary, rozosmial ju nimi, ale tiež jej pomohol. Vraj to bol on, kto varoval Jona, že sa blíži Stannis, on, kto ju celý ten čas chránil. Najskôr mu nedôverovala, ale prirástol jej k srdcu. Nezabúdaj, kto to je, napomínala sa Dany, je z rodu Lannisterov, od nich nič dobré nečakaj. Napriek tomu ju zachránil. Keď Uchvatiteľ zistil, že je nažive, poslal ju aj s posádkou sem.

,,Vieš, že aby to fungovalo, potrebujeme lannisterské zlato a srdce kráľa. Ja sa o to srdce postarám. Uchvatiteľ je už na Zimohrade, tam, kde siaha moja mágia. Stačí počkať na vhodnú chvíľu a vyrvem mu srdce. A to zlato? Toho máme dosť. Stačí zakrútiť otcovým kolovrátkom.“

,,Nie!“ zamietla to Dany. ,,Chcem, aby zo všetkých kľakačov a zradcov trpel najviac Uchvatiteľ, keď bude kliatba vypustená. Chcem, aby žil, keď sa tam dostaneme. Vyrvi to srdce inému kráľovi. Napríklad tomu Eddardovi. Ten sa na veci podieľal tiež. Ten môže zomrieť.“

,,Drahá,“ chlácholil ju Tyrion, ,,v našej ríši vyrvať srdce môžu brutálni vrahovia. Ale tiež môžem niekomu vyrvať srdce ako magický nástroj, niečo, čím cíti. Stačí mu ublížiť. Ned Stark bude trpieť a my budeme mať srdce, ale nezomrie. Vyrvem mu srdce tým, že zabijem niekoho, koho miluje.“

Dany to nechápala a ani ju to nezaujímalo. ,,Prosto nech trpí a nech máme to srdce.“ ,,Ale, drahá,“ prihovoril sa jej Tyrion, ,,zabúdaš ešte na jednu vec potrebnú ku kliatbe. Draka. Oživeného. Ty si dračia krv. Z krvi tých jediných, čo prežili Valýrijskú skazu. Ty ho nájdeš, oživíš a obetuješ tej kliatbe.“ ,,Chápem.“ Dany to už chcela mať z krku.

Pomsta sa blíži, Uchvatiteľ.

***

,,Moment,“ Jon bol ešte viac zmätený, než predtým. ,,Robíte zo mňa blázna alebo čo? Myslíte si, že uverím tomu, čo mi hovoríte?“ Jonovi nič nedávalo zmysel. Už bol skoro ochotný uveriť, že to všetko si vymyslel a že tento svet je jediný skutočný a že žiadna mágia, z ktorej len málo poznal vo svojom svete, neexistuje. A zrazu príde muž z tohto sveta, ktorý mu hovorí o mágií.

,,Och, to by som si nedovolil,“ povedal ten záhadný muž, Tyrion, s prešibaným úsmevom. ,,Verte, že hovorím pravdu. Toto všetko, tvoje problémy, sú výsledkom kliatby, ktorá bola na Sedem kráľovstiev uvalená.“

Jon tam zostával ešte chvíľku. Boli u Tyriona doma. Jeho dom bol celkom skromný domček nad jeho záložňou. Našiel tam množstvo zaujímavých predmetov, dokonca sa mu zdalo, že niektoré aj pozná. Tyrion ho usadil do kresla, vnútil mu kávu, ktorá mu vraj pomôže na jeho bolesti hlavy a začal mu vykladať ten príbeh.

Mám mu veriť? premýšľal Jon. Alebo si zo mňa vážne len robí posmešky?! No čo, aj tak už nemám čo stratiť. Jon sa rozhodol staviť na Tyriona a veriť mu. ,,Dobre, verím ti, povedz mi to celé. Chcem vedieť všetko.“

A tak Tyron začal rozprávať. Hovoril o Valýrií, o magickom ostrove, o rozprávkach, o skaze, o kliatbe. Hovoril, čo kliatba spôsobuje, ako je možné ju zakliať. Takže stačí ublížiť nejakému kráľovi tým, že zabijem toho, koho miluje, premietal Jon, do toho ešte pridať lannisterské zlato, ktorého je vraj nekonečne veľa a oživeného draka a kliatba je vypustená. A spôsobí, že celý úžasný svet aj so svojím šťastím bude zakliaty a premiestnený do pekla, do najhoršieho sveta, kde skoro nikto šťastný byť nemôže. A keďže horšie ako horieť v pekle je podľa akejsi Daenerys žiť bez lásky v tomto svete, rozhodla sa nás zakliať sem.

,,Dobre,“ povedal Jon, ,,ale prečo to spravila? Veď niečo takéto je strašné!“ Daenerys je vraj posledný Targaryen. Jon si myslel, že takéhoto potomka si bude Sedem kráľovstiev vážiť. ,,Vieš,“ odpovedal Tyrion, ,,jej rodinu chladnokrvne zavraždili len kvôli jednému šialencovi a následne si uchvátili jej trón. A ona musela žiť ako obyčajná slúžka niekde ďaleko. Inak by ju kráľ Robert zabil, to mi ver.“ A tak ako pomstu nám všetkým vzala naše šťastie.

,,V poriadku,“ povedal Jon, ,,ale ako môžeme kliatbu prelomiť?“ Tyrion sa pousmial. ,,Náš svet bol zmrzačený a zamrazený. Bude si to vyžadovať solidaritu a pevnú vládu, aby sme znova vzrástli do toho šťastia, v akom sme boli predtým a aby sme znova vybudovali Sedem kráľovstiev, v ktorým sme žili predtým. No aby sme sa tam vôbec vrátili a aby sme pomohli mestu spomenúť si, kým boli, musíme najskôr zabiť to, čo nás tu drží – monštrum, ktoré vzniklo pri uvalení kliatby.“

,,Povedzme, že to monštrum zabijeme – budeme potom voľní?“ Spýtal sa Jon Tyriona. ,,Samozrejme. Potom budeme mať späť čas, pamäť, šťastie i domov. A ty si sa narodil práve s tým, aby si nám pomohol.“ Jon mal v hlave ešte pár závažných otázok, na ktoré chcel odpovede. ,,Moment, ale prečo si ja všetko pamätám a aj ty, ale nikto iný nie?“ Tyrion sa zasmial. ,,Nepamätáš si? Ty jediný si spravil niečo, čo ešte nikto nikdy predtým nespravil. Niečo, čo spôsobilo, že si sem prišiel s celou svojou pamäťou skôr než my a nie kvôli tej kliatbe ako my.“ Jon pochopil prečo. ,,To ale nevysvetľuje teba. Prišiel si spolu s ostatnými. A spomínaš si.“ Tyrion si povzdychol. ,,No, sú silné povahy a mocní páni, ktorým bolo dané, že ti vysvetlia určité veci ako tebe bolo dané, že nás zachrániš. A týmto stačí malý impulz, aby si spomenuli. Mne stačilo tvoje meno. A ešte je tu niekto iný. Stará Nanny.“ ,,Stará Nanny?“ Jon nikoho takého nepoznal. ,,Áno, Stará Nanny,“ pritakal Tyrion. ,,Je stará, ale zato múdra. Myslím, že je na čase, aby sme za ňou išli, ak chceme zvyšok odpovedí. A ak chceme nájsť to monštrum, čo treba zničiť.“

,,Ešte jedna otázka,“ povedal Jon, keď už bol Tyrion na odchode. ,,Čo sa stalo s Daenerys?“

Tyrion sa znova pousmial. ,,Tá kliatba mala svoju… Ako to povedať… Cenu. Každá mágia má svoju cenu.“

III. Padajúci vlk

Hluk mi nikdy nerobil dobre, uvedomil si Tyrion ako tak sedel na hostine. Mal rád tiché rána, pokojné poobedia a večery hlučné len vtedy, keď hral cyvasse, bol opitý alebo mal v náručí nejakú neviestku. Kedysi tomu tak nebolo, premietal Tyrion, ešte keď som mal Tyšu. Vtedy sa rád prebúdzal do zvuku jej hlasu, poobedia trávili tým, že sa smiali a vtipkovali, večery boli hlučné oslavy. Bol s ňou tak šťastný. Žiadne neviestky. Ona bola lepšia než akákoľvek šľapka, akú by Tyrion v Západnom kráľovstve mohol stretnúť. Lenže mi bola vzatá.

Stoly boli preplnené chutnými pečenými zvermi, šťavnatými lahôdkami, hustými duseninami, sýtymi polievkami a sladkými koláčmi. Džbány boli plné vína, piva alebo tvrdej vodky zo Železného kráľovstva. Všetci sa smiali, zabávali. V každom rohu vyhrávala iná hudba.

On sedel pri vyvýšenom stole spolu so svojou sestrou kráľovnou Cersei Lannister, jej manželom kráľom Robertom Baratheonom, kráľom Eddardom Starkom, jeho ženou Catlyn Tully z Blatného kráľovstva a ich deťmi Robbom, Sansou a Aryou. Ten bastard tu nie je, uvedomil si Tyrion. Kráľovná Catlyn by to zrejme brala ako urážku, keby pri tom istom stole mali byť významní králi, kráľovné, princovia, princezné a jeden nemanželský syn. Tyrion sa snažil spomenúť si, ako sa volá. Jon. Isteže. Pomenoval ho po Jonovi Arrynovi, kráľovi Horského kráľovstva.

Z toho všetkého mu už bolo zle. ,,Ospravedlňte ma, prosím, vaše výsosti, necítim sa dobre.“ Kráľ Robert len pokývol, pretože bol akurát uprostred vášnivého rozhovoru s kráľom Starkom. Človek by si povedal, že sa na seba budú mračiť, keď sa ešte len nedávno hádali, pomyslel si Tyrion. Celý hrad ich počul, ale nikto nevedel, prečo k hádke došlo.

Vonku bol vzduch studený, no bola to príjemná zmena po vydýchanom vzduchu vnútri v sále. Tyrion vedel presne kam má namierené. Otec sa na hostine neobjavil, prichytil sa premýšľať Tyrion, ani na chvíľku. Kráľ Tywin sa zvyčajne objavil na hostinách rýchlo a letmo, aby neurazil hostiteľa alebo hostených. Avšak tentokrát ho nik nevidel. Tyrion zahliadol svetlo vo veži, kde bol jeho otec ubytovaný a tak sa vydal rovno tam.

Keď vyšiel na vrchol, zaklopal na dvere. Otvoril mu akýsi mladík. Jeho otec si vždy vydržiaval pri sebe veľa strážnych, teraz však Tyrion narazil len na jedného ospalého vojaka pri vstupe vo veže, ktorý ho pustil, pretože ho poznal. Jeho otec mal pri sebe svojho mladého šenka.

,,Čo sa deje otče, že sú všetci tvoji strážni preč?“ vyzvedal Tyrion, akonáhle sa za ním zavreli dvere. Tywin naňho zhliadol od pergamenu, ktorý zrovna písal. ,,Niekto tu rieši aj závažnejšie problémy než šľapky,“ tvrdo ho podpichol otec. ,,Dcéra Šialeného kráľa Aerysa unikla do bohvieakej divočiny za Úzkym morom, je zrejmé, že tam zoskupuje armádu. Nech je zostavená len z nej samotnej alebo nech ju nasledujú tisíce mešťanov, je to hrozba, ktorá môže kedykoľvek uderiť.“

Tyrion sa zasmial. ,,Môj neporaziteľný otec sa bojí mladej dievčiny?“ Tywin si tyriona zmeral zamračeným pohľadom. ,,Nepodceňujem svojich nepriateľov. Radšej žiadna hrozba než malá, ktorá sa môže stať kedykoľvek katastrofou.“ Tyrion sa znova zasmial. ,,To poznám. Tiež nepodceňujem šľapky, s ktorými spávam. S neviniatka sa môže stať nechutná pohlavná choroba.“ Jeho otcovi sa to nezdalo smiešne. Ale Tyrion sa tým nenechal odradiť. Jeho otcovi sa nezdalo smiešne nič.

,,Prišiel si si sem trúsiť svoje trápne vtipy alebo máš na svojom zmrzačenom srdci niečo dôležité?!“ nahnevane sa na Tyriona oboril Tywin.

Tyrion mal na svojej tvári stále svoj úškrnok, hoci v duši cítil nenávisť. ,,Dlho som ťa trpel, otče. A v tichosti. Ty si do mňa stále kopal, nenávidel ma za to, že som trpaslík, akoby som za to mohol. Obviňoval si ma za smrť mojej matky, akoby som za to mohol. Ja som sa snažil, ale celý ten čas si ma nenávidel. A ja som sa naučil nenávidieť teba.“ Tywin mal na sebe stále svoj tmavý výraz. Ani sa nepohol. Tyrionovi sa zdalo, že Tywinov panoš sa skrýva za stĺpom. ,,A potom si mi vzal aj Tyšu. Miloval som ju, ale ty si si nevedel predstaviť Lannistera s obyčajnou dcérou mlynára.“ Tywin zaťal zuby. ,,Dal som ti všetko. Mohol som ťa hodiť do studne, tváriť sa, že to bola nehoda, že ťa niekto uniesol. Namiesto toho som ťa vychoval ako Lannistera a dal som ti viac, než mal kedy bastard kráľa Eddarda. Všetko má svoju cenu. Tyša do tvojho života nezapadala. Mal by si mi poďakovať.“

Tyrion sa teraz úprimne zasmial. ,,Veď to mám aj v pláne. Vieš, mágia je zaujímavá vec, keď vieš, kde ju hľadať a ako ju získať. Dole v našom podzemí sme mali jedno dračie vajce a ani sme o tom nevedeli. Stačilo ho zničiť a získaš úžasnú moc. Tá však funguje len na Severe, tu sídlia Starí bohovia, tí, ktorým po Valýrijskej skaze bola daná moc spravovať temnotu. A teraz, keď si tu aj ty… Aká strašná vec, že sa ťa tvoj zošalený šenk snažil zabiť, všakže?“ Tywin sa rozhorčene postavil. ,,Čo to má znamenať?“

Tyrion mávol rukou a Tywinov šenk začal mechanickými pohybmi kráčať smerom k Tywinovi aj s dýkou. Tywin tasil svoj meč, lenže ten sa vzápätí premenil len na roztavenú oceľ, keď Tyrion mávol rukou znova. Šenk bodol Tywina a zastrčil mu dýku do hrude tak silno, ako vládal. Potom padli obaja, šenk aj Tywin. ,,Strašné, šenk už prosto nezvládol tvoju tyraniu, otče, nuž a tak ťa zabil.“ Tyrion sa sklonil nad umierajúcim otcom. ,,Lenže vedel, čo ho čaká a tak ešte pred tvojou vraždou vypil jed. A ten práve zaúčinkoval.“ Predtým, než Tywinovi klesla bezvládne hlava ešte stihol povedať: ,,Ty nie si môj syn…“

Tyrion vytiahol s otcovej skrine veľký drevený kolovrát s na červeno maľovanými runami. Vzal kúsok otcovho hodvábneho odevu a ten zastrčil medzi kolesá. Následne začal točiť a z kolovrátu vypadol kus ťažkého zlata. Keď ho dvíhal, počul na schodoch naliehavý hlas kráľa Eddarda: ,,Musíme konať, ale nie takto.“ Hneď vzápätí počul veľmi hlasné burácanie kráľa Roberta. ,,Dobre, dobre, Tywin už na niečom pracuje.“

Tyrionovi padol pohľad na pergamen, na ktorý písal jeho otec. Bola na ňom správa kastelánovi Casterlyovej skaly, aby povolal vazalov do Búrkostromu, aby sa spojilo Horské kráľovstvo, Búrlivé kráľovstvo, Západné kráľovstvo, Dornské kráľovstvo a všetci sa zhromaždili, aby sa pripravili na obranu proti Daenerys Targaryen. Vynechal Blatné a Severské kráľovstvo, skoro akoby plánoval rebéliu proti Robertovi, pousmial sa Tyrion a mávnutím prepísal pergamen. Teraz tam, kde bolo ,obranu proti Daenerys Targaryen‘ stálo ,rebéliu proti Uchvatiteľovi‘. To vieš otče, pomyslel si Tyrion, aby sa teba nespomínali v dobrom.

Následne sa Tyrion premenil na dym a zmizol z veže.

***

Trvalo to asi tak päť minút. Prešli jednou uličkou, druhou uličkou a naraz boli v tom istom bistre, kde bol včera Jon. Spolu s Tyrionom sa postavili pred pult, kým neprišla tá stará žena. ,,Zdravím,“ pozdravil ju Tyrion a pousmial sa. ,,Iste si na mňa vspomínaš.“ Paní vyzerala zmätene. ,,Samozrejme, pán Spellcaster. Deje sa niečo? Nájomné som zaplatila.“

Tyrio vytiahol z vreca akýsi predmet. Jonovi sa zdalo, že si ho vzal, keď odchádzali, ale istý si bol až teraz. Išlo o železný kľúč s podobizňou zlovlka na konci. Podobá sa na môj meč, uvedomil si Jon, presne podobný koniec mal Dráp. Žena sa na kľúč zahľadela a chvíľu zostala zamrazená. ,,Poďte za mnou,“ prikázala im.

Išli do kuchynky. Práve tam dve slúžky varili obed. Jon sa zastavil a začal si ich prezerať. Vyzerali presne ako Sansa a Arya. Takže sa mi to nezdalo. Naraz zistil, že doňho Tyrion drgol. ,,Všetko má svoj čas. Budeš s nimi znova. Ale najskôr treba zlomiť kliatbu.“

Išli dole schodmi a ocitli sa pred veľkým mraziakom. Paní, ktorá bola zrejme Stará Nanny, zabrala a zatlačilo do mraziaku. Ten sa posunul a začal klesať do zeme až kým sa neobjavili dvere. Stará Nan do nich vošla, za ňou Tyrion a tak ich Jon nasledoval.

Nan zasvietila v akejsi podzemnej miestnosti. Nebolo tam nič, len jedny staré dvere a na kameni akási železná truhlica. Bola zamknutá.

,,Nevedela som, že to tu je,“ vysvetľovala Nan. ,,Presne tak, ako každého iného, aj mňa sem kliatba zafixovala a spôsobila, že si nič nepamätám. Ale časť zo mňa vedela, že tu mám túto miestnosť aj s tou truhlicou. A že práve tu je vchod do Draeginho dúpäťa. Potrebovala som len ten kľúč, nech si spomeniem.“ Nan ukázala Tyrionovi na truhlicu. Tyrion strčil kľúč do nízkej, ale dlhej truhlice a otočil ním. Truhlica sa so zapraskaním otvorila.

Vnútri ležal meč, dlhý, lesklý, z valýrijskej ocele. Jeho rukoväť bola tvorená z mramorovej sochy s podobizňou zlovlka. ,,Dráp!“ vydýchol Jon náhle, keď si uvedomil, že tam leží jeho meč.

,,Iste,“ povedal Tyrion. ,,Je mi ľúto, ale ten, čo ti meč ukradol som bol ja. Ak by si sa spolu s ním dostal za Zeď, zmizol by aj s tebou. Avšak všetko, čo nebolo zlúčiteľné s touto dobou zmizlo. Tvoje šaty, tvoje kožuchy, to všetko nie je typické pre túto dobu a tak si to nemal, keď si sa prebudil v tej fontáne. A rovnako by zmizol preč aj Dráp. Preto som ho ukradol, aby sa sem Dráp dostal ako subjekt celej kliatby.“

,,Prečo na ňom tak záleží?“ Jon nemohol posledné dni v starom svete svoj meč nájsť a tak, keď sa dostal za Zeď, nemal ho pri sebe. Práve vtedy, keď sa za Zeď dostal videl posledné veci, zamrznutý les, kým sa dostal do tej fontány. Tyrion mu pomohol spomenúť si. ,,Valýrijská oceľ je ťažko opracovateľná a ťažko získateľná. Hovorí sa, že oceľ pochádza pôvodne z Valýrie, iní si myslia, že je to len špeciálny druh ocele opradený legendami. Tak či onak, valýrijské meče sú vzácne a jediný, ktorý bol na Severe v danú dobu po ruke bol práve ten tvoj – Dráp.“

,,Dobre, ale stále nechápem, prečo ste potrebovali práve valýrijský meč,“ snažil sa Jon vysvetliť, čomu stále nechápe. ,,Vieš,“ vysvetľovala mu Nan, ,,s kliatbou je spojené jedno monštrum. Kým to monštrum žije, nemôžeme byť voľní. Avšak to monštrum zabije jedine legendárny Azor Ahai so svojím valýrijským mečom.“

,,To chápem. Tyrion mi o tej veštbe rozprával. Ľadu odolný a ohňom nespálený.“ Jon si prezeral svoju popálenú červenú ruku. ,,Lenže ja to nemôžem byť. Ja nie som ohňom nespálený.“ Jon jej ukázal svoju ruku. Nan sa začal smiať. ,,Zdá sa, že Tyrion ti nepovedal všetko. Uvidíme, či poznáš celý príbeh. Kedysi dávno existoval múdry Valýrijec, ktorý zistil, že ak niekto prelomí dračie vajce, uvoľní jeho moc. Vajcia to neboli. Boli to drahé duté kamene, volali sa Ašajské topásy. Lenže vyzerali ako vajcia a tak Valýrijci vytvorili legendu o drakoch, aby vydesili ostatné národy. Dolovali tieto kamene a používali ich moc na nesmrteľnosť a mágiu. Až kým sa im neminuli. Nažive zostalo len pár Valýrijcov, nuž a tí založili rod Targaryenov s červeným drakom na čiernom pozadí v erbe.“

Nan si sadla na kameň. ,,Tyrion z nejakého dôvodu chcel, aby bola kliatba vrhnutá. Chcel nás sem dostať. A zároveň nám pomôcť. On bol ten, čo ťa sotil zo Zdi, on bol ten, čo ťa sem priviedol, on bol ten, čo skryl Dráp. A zároveň bol ten, kto kliatbu vytvoril. Zrejme z nejakého dôvodu chcel, aby sme sa sem dostali. Vieš, náš svet je zničený a kým sa nezotaví, my budeme tu. S kliatbou či bez nej. Bude to trvať presne rok. Teda aj keď kliatbu prelomíš, zostane rok, ktorý Tyrion bude môcť využiť v tomto svete. Dokonca ani ja neviem, prečo to chce, ale dôvod má. A má aj ambicióznu sestru. Sestru, ktorá túžila potrestať tých, ktorí jej ubližujú. Sestru, ktorá chcela vládnuť. On jej prisľúbil, že jej dá tu možnosť, že v inom svete bude vládnuť, ak zakúzli istú kliatbu na celý náš svet.“

Jon netušil, čo si má myslieť. ,,Myslel som si, že tú kliatbu uvrhla Daenerys.“ Nan sa len pousmiala. ,,No, Daenerys tú kliatbu zakúzliť chcela, ale problém je, že bola obeťou Tyrionových plánov.“ Jon sa pozrel na Tyriona a schmatol ho. ,,Je to pravda? Čo sa jej stalo?“

Tyrion sa vykrútil z Jonových rúk. ,,Ako už moja milá Nan, ktorá niekedy hovorí viac, než by mala, povedala, mám isté osobné dôvody, prečo potrebujem istý čas v tomto svete, kým sa môžeme všetci v šťastí vrátiť domov. Nikomu nebude ublížené, všetci sa vrátia. Potrebujem len ten rok.“ ,,Na čo?!“ Jon to chcel vedieť. Máme trpieť a ani nevieme prečo? Tá myšlienka ho desila. ,,Je niekto, koho som miloval. Valýrijci nie sú jediní, ktorí ovládali mágiu. Môj pán otec rád zbieral magické artefakty a predmety, ktoré ukladal do podzemia svojho hradu. Casterlyovej skaly. A jeden z tých predmetov môj otec použil na ženu, ktorú som miloval, aby ju vyhnal odo mňa preč, do tohto sveta. A tak som hľadal mágiu, aby som vytvoril kliatbu. A vďaka nej našiel svoju ženu Tyšu. Mojej sestre som sľúbil, že ak kliatbu zakúzli – aby sa totiž oči odo mňa odvrátili, aby nikto nezistil, že som pôvodcom kliatby ja -, tak jej dám moc, ktorú vždy chcela. Potreboval som len pár vecí.“

,,Srdce kráľa,“ vysvetľovala Nan, ,,energiu, ktorá zostávala v tvojom otcovi. Zlomené srdce po smrti blízkeho.“ Jon bol prekvapený, keď zistil, o čom hovoria. Pár dní po tom, čo som bol na Zdi, prišla správa o tom, že Brana niekto zabil a môj otec je z toho na dne. ,,To si bol ty?! To ty si mi zabil brata a vzal otcovi srdce?“ ,,Áno,“ odpovedala namiesto neho Nan. ,,Zabil svojho otca ako pomstu a zároveň aby mohol použiť jeho kolovrát k získaniu lannisterského zlata. A napokon potreboval obetovať znovuzrodeného draka.“

,,Draka? Hovorili ste predsa, že draky neexistujú!“ Tyrion sa mierne usmial. ,,Draky neexistujú, ale draci áno. Je to zaujímavá hra slov. Vieš, keď hovoríš v množnom čísle o zveroch, povieš vlky, pavúky… Draky. Ale keď hovoríš v množnom čísle o osobách, ku ktorým danú zver prirovnávaš, hovoríš vlci, pavúci… Draci. Chápeš, ku komu sa dá prirovnať drak?“ Jon neveriacky pozrel na Nan. ,,Targaryen?“

,,Správne,“ pritakal Stará Nanny. ,,V Západozemí sa objavil jeden znovuzrodený drak, považovaný za mŕtveho, ktorý sa zrazu objavil. Daenerys.“ Jon neveril vlastným ušiam. ,,Vy ste… Obetovali… Vy ste zabili Daenerys?“ Stará Nan bola chvíľu šokovaná. ,,My? Och nie, on. To za prvé. Ja som len nevinná Valýrijka, ktorá je závislá na mágií a uvedomuje si, že musí hľadať Ašajské topásy nech to stojí, čo to stojí, aby som prežila. Neveril by si, koľko ich je na Zimohrade. Ja som tu len preto, že som mala dostatočne veľkú moc, aby som ukázala Tyrionovi, ako ničiť Ašajské topásy. Ale kliatbu vypustil on sám.“

Jon prižmúril očami na Tyriona. ,,A za druhé,“ bránil sa Tyrion, ,,som ju síce obetoval, ale nezabil. Ona je tu, len nie vo forme, ktorú by mala rada.“ Jon tomu nechápal. ,,O čom do čerta hovoríte?“

Odpovedala mu Nan. ,,Daenerys je dračica Draegina. To monštrum, čo treba zabiť.“

***

Posledné dni prebehli rýchlo. Kráľ Robert povedal, že telo Tywina oobradia v tvári Siedmych vo Veľkom Baelorovom septe a potom ho pošlú do Casterlyovej skaly. Všetci ho už oplakali a kráľ Robert sa dohodol s Eddardom na obrannej stratégií proti Daenerys. Zanechám im stopu, že bol rebel a oni ho aj tak berú ako váženého lorda. Vidíš otec, predsa si vyžaroval rešpekt. Tyriona to nevýslovne štvalo.

Toto bolo posledný deň, čo mali byť na Zimohrade. Nedov nemanželský syn odišiel už pred nejakým časom. Má sa pridať k Čiernym bratom, odfrkol si Tyrion v mysli, vážený rád, ale mňa by tam nikto za nič nedostal. Dobrovoľne už vôbec nie.

Dvere si otvoril sám a vstúpil do kamennej miestnosti, kde jeho sestra sedela úplne sama. Pozrela naňho cez závoje sĺz. Skoro nikdy ju nevidel plakať, ale teraz, keď bola sama, to spustila. ,,Nebol to Podrick.“ Tyrion sa na ňu zmätene zahľadel. ,,Kto je Podrick?“ nechápal.

,,Ten šenk. Nebol to Podrick, kto zabil nášho otca.“ Tyrion jej to už chcel vyhovoriť, no ona ho zahriakla. ,,Nesnaž sa mi niečo nahovoriť. Viem veľmi dobre, že si ho zabil ty.“

Tyrion si k nej sadol. ,,No a? Ty si nikdy nezažila to, ako sa správal ku mne. Nikdy to nepochopíš. Ale, nech si to chceš priznať či nie, obidvom nám krivdil. Ani jeden z nás nemal to, čo chcel. teraz to môžeme mať.“ Cersei sa naňho vyčítavo pozrela. ,,Toto nebolo súčasťou plánu. Sľuboval si, že mi dáš tú kliatbu. Nie že zabiješ nášho otca.“

Tyrion sa zasmial. ,,Povedal som, že ti dám moc, tvoje sny, niečo tak mocné, že si to nevieš ani predstaviť. Niečo také musí mať svoje obete. Mala si s tým rátať.“ Hoci náš otec bol najmenšia z nich. Cersei sa postavil. ,,Koľko ľudí ešte bude musieť zomrieť?“ Tyrion nasadil svoj smutný úsmev. ,,Už len Daenerys.“ Cersei sa upokojila a sadla si. ,,Takže dve obete. Otec predpokladám kvôli zlatu a Daenerys kvôli drakovi. Nespomínal si tiež niečo o kráľovskom srdci?“

Tyrion sa pred ňu postavil a uškrnul sa. ,,Tri obete. Srdce sa dá vytrhnúť len niekomu zlomenému. Niekomu, kto prišiel o niekoho, koho si cenil. Koho miloval.“ Naraz nastal na chodbe, v hale, na nádvorí hluk. Všade bol chaos. Cersei to pochopila rýchlo. ,,Kto? Koho si zabil?“

,,Syna kráľa Eddarda.“

***

Vzduch bol viac než tuhý. Chladný, ťažký. Nikdy sa nedýchal tak zle. Tyrion stál pri strome a všetko pozoroval z diaľky. Vedľa neho stála Stará Nan. Množstvo ľudí prišlo na námestie. Okolo bolo množstvo budov, no žiadna tak majestátna ako vysoká knižnica s hodinami. Práve pred Ňou bolo pódium, na ktorom sa mal vybrať nový starosta mesta West Stories. Všetko bolo skoro už úplne pripravené. Zostávalo pár minút do vyhlásenia výsledkov hlasovania.

,,Tiež si hlasoval?“ spýtala sa Stará Nan. Tyrion sa zasmial. ,,Ja som hlasoval za všetkých. To vieš… Dohoda. Sľúbil som Daenerys, že kliatba bude vypustená? Áno. Splnil som to? Ako vidíš, áno, inak by sme tu takto nestáli. Sľúbil som sestre, že v tomto svete bude starostkou? Áno. Povedzme, že teraz každý človek, až na pár výnimiek, dostal divný pocit, že voliť ju bude ta správna vec. Ale osobne som nehlasoval. Mne môže byť výsledok tých volieb ukradnutý. Rok bude starostkou a kráľovnou. Na mňa aj tak nebude mať.“

,,Určite?“ pochybovala Nan. ,,Vieš, jediné, čo ťa drží nad vodou je magická moc. Lenže tá tu nie je. Len moc starostky. A ona rada ukáže na teba, ako na toho, kto kliatbu vyvolal.“ Tyrion sa usmial. ,,Viem. Vieš, môj otec rád zbieral rôzne artefakty. Väčšinu z bohatstiev Casterlyovej skaly mám vo svojej záložni. Medzi nimi farbu, ktorú Sansa používa na vlasy, aby sa nemenila na Alayne, Ihlu, ktorá ťa dokáže uspať na veky. Dokonca aj Ašajský topás. To mi stačí.“

,,A si si istý, že to zvládne? Ten chlapec. Jon.“ Tyrion si sadol na kamennú lavičku. Nan stála. ,,Je to v tej kliatbe. Dračica sa stretne so svojím synovcom z ľadu a ohňa. Avšak Pieseň ľadu a ohňa, ten, kto ľadu odolá a bude ohňom nespálený, to nie je Jon. Je to Daenerys. Ona nás oslobodí svojou smrťou. To je nezvrátiteľné.“ Stará Nan si tentokrát sadla. ,,Lenže čo potom? Ľudia budú klásť otázky. Možno tu vydržia rok a ty ich udržíš na uzde, ale na Jona tvoja mágia pôsobiť nikdy nebude. On prekročil Zeď.“ Tyrion na ňu pozrel s úsmevom. ,,Toho som si vedomý. Vieš, Dráp je nástroj, ktorý Daenerys zničí. Ale aby fungoval, musí do seba vsiať ako dušu obete, tak aj drakobijca.“

Stará Nan to pochopila rýchlo a jej výraz potemnel. ,,Ten chlapec nevie, že sa za nás obetuje tiež. Že zomrie.“ Tyrion sa nad ňu nadklonil. Na pódiu akurát vyhlásili jeho sestru za starostku, ľudia začali radosťou výskať, objímať sa. Nastal rozruch. ,,On nevie nič.“

Nan sa postavila, no bolo už neskoro. Zem sa zatriasla, ozval sa výkrik dievčaťa a chlapca a všetkých zahalila šedá hmla.

IV. Cena záchrany (Bonus)

Jon stál na kraji Zdi. Na sebe mal čiernu kožušinu, no aj tak mu bolo zima. Čierny hrad bral už skoro ako svoj domov. Bolo to malé chátrajúce miesto, no on veril, že tu raz niečo zmení. Díval sa do rozsiahlych stromov. A po tvári mu stekali slzy. Bol tu len chvíľu a už ho zasiahol havran do srdca. Havran, ktorý priniesol zvesť o smrti jeho brata.

***

Kobka bola tmavé, bezútešné miesto. Vysoké kamene, klzké cesty, nekonečné priepasti. Všade bola tma, len tu a tam sa nachádzala nejaká tá fakľa. Držal v rukách svoj meč. Krásne sa leskol a Jon cítil spojenie s ním. Takto to má byť, pomyslel si. Hľadal ju, nikde ju nevidel. Trvalo to asi desať minút. A v tom to uvidel.

***

,,Cítiš sa dobre?“ spýtal sa Jona tlstý chlapec. Bol nemotorný, ale on ho mal celkom rád. Volal sa Samwell. Sam o tej správe vedel, pretože sa staral o havrany. ,,Jasné, som v poriadku.“ Zaklamal Jon. Namiesto toho však mal chuť skočiť a ukončiť svoje trápenie. ,,Zaujímavá divočina, všakže,“ skonštatoval Sam, keď sa zahľadel na Začarovaný hvozd. ,,Kedysi tam vraj Hliadka konala výpravy, ale útoky Divokých a Bielych chodcov boli také silné, že lord veliteľ Jorahmund vzal Magický roh a zablokoval Zeď. Spôsobil, že Nočná hliadka už nemala možnosť ísť do lesov, ale zato bola celá ríša chránená. A tak je tomu dodnes – nikto nikdy nevkročil tam za Zeď.“ Jon sa musel usmiať. ,,Odkiaľ to všetko vieš?“ Sam pokrčil ramenami. ,,Knihy… Ale jedna vec je desivá. Vieš, ten Roh fungoval len za Zdí. Takže bol len jediný spôsob, ako ho bolo možné použiť.“ Jon pochopil. ,,Obetovať sa. Obetovať sa a zostať tam za Zdí.“ Sam prikývol. ,,Hovorí sa, že dodnes tam starší jeho duch… No nič, ja už idem.“ Sam tam nechal Jona samého.

***

Jon sa postavil na najvrchnejší kameň, aký našiel. Pod ním ležalo to monštrum. Obrovský drak, celý šupinatý, s veľkými krídlami. Spala. Aj keď bola hrôzostrašná, Jonovi sa nejakým zvláštny spôsobom páčila. Veď je to človek, pomyslel si Jon. No napriek tomu vedel, čo musí spraviť.

***                              Obeta, pomyslel si Jon, zhlboka sa nadýchol… A skočil.

Povídka č. 5… není celá, vynechávám

Povídka č. 6 /3. kolo/

Sokol

Nellora

Stříbrný vítr zakotvil krátce po východu slunce, když se přístav probouzel do nového rána. Bezmračná obloha slibovala, že bude hřejivý jarní den. Město bylo velké a prosperovalo z námořního obchodu, přesto však bylo v docích téměř prázdno. Krom hejna racků a několika válečných galér, zde bylo k vidění už jen necelý tucet obchodních karavel a několik lodí, jejichž trupy a vůně dřeva prozrazovaly, že byly na vodu spuštěny teprve před několika dny.

Když vystupovala z lodi, necítila ani úlevu, ani zklamání. Ale usoudila, že princezna by měla mít radost z toho, že po dlouhých dnech na moři konečně zase cítí pevnou půdu pod nohama, a tak úzkou lávku mezi lodí a molem doslova přeběhla s předstíraným nadšením.

Mezitím co námořníci vykládali její zavazadla, nasála raní vzduch spolu s pachy města a vydala se na malý průzkum okolí.

Město vonělo směsicí nejrůznějších vůní. Od zápachu čerstvých i zkažených ryb, přes závan kouře a vlhkého kamene, až po vůni koření a čerstvého dřeva. Stejně jako na pachy, bylo město bohaté i barvami. Dvou až třípatrové hrázděné domy hrály odstíny modré, zelené, červené nebo žluté a každý z nich měl zároveň jinou barvu střechy, než byly trámy v jejich stěnách. Ulice byly vydlážděny šedým kamenem a celý přístav byl obehnán vysokou hradbou z masivních šedomodrých kamenů. Tomu všemu dominovala objemná strážná věž na východním břehu doků, na jejímž vrcholu plápolaly dva praporce. Černobílá šachovnice s třemi zlatými křídly, a oranžový prapor posetý kameny a lemovaný runami. Jsem zpět. Pomyslela si.

Když se vracela k lodi, dva z jejích strážných ji spěchali naproti.

„Princezno, neměla by jste se zde potulovat sama.“ řekl starší z nich ve společném jazyce.

„Pročpak?“ zeptala se, „je toto město snad nebezpečnější než Pentos?“

„Podle toho co jsme se doslechli, je tato země ve válce. Není pro vás bezpečné pohybovat se tu sama bez doprovodu.“

Měla chuť říct mu, že kdyby je někdo napadl, bude zachraňovat spíš ona jeho, než on jí. Rozhodla se však ponechat žoldnéře v jeho mylných představách.

„Dobrá, budu tedy velmi ráda, když mě doprovodíte do některého z hostinců. Mám strašlivý hlad.“

Bloudili městem už asi hodinu a dosud stále nenarazili na hostinec, který by byl otevřený a odpovídal jejímu postavení. Ulice města se mezitím zaplnily lidmi. Z oken pekáren vonělo čerstvé pečivo. Tržnice byla plná rybářů prodávajících svůj raní úlovek. Obchodníci s vínem, kořením, ovocem a uzeninami vykřikovaly do davů ceny a pěli chválu o svém zboží. Ten nejhlučnější ze všech stál na umělém pódiu, které si udělal ze tří rozměrných sudů a lákal kolemjdoucí na ochutnávku vynikajícího piva.

„Nejlepší pivo jaké jste kdy mohli pít! Sníh roztál a zima je pryč. Za Zdí kvetou zimní růže a na trůnu se střídají králové jako v kartách. Ale dobré pivo z Údolí chutná stále stejně skvěle.“ Pak si v davu všiml jí a jejího doprovodu. „A co vy vzácná paní? Ať pocházíte odkudkoli a pijete tam cokoli. Tady u nás se pije dobré pivo a vy by jste jej měla také ochutnat, jinak vás místní nebudou mít rádi ani z poloviny tak, jako mají rádi sami sebe!“

Jakoby nestačilo, že už tak vzbuzovala dost pozornosti. Teď si jí krom zvědavých dětí prohlížely i desítky, možná stovky dalších párů očí. Z uliček, stánků, i z otevřených oken vysokých domů. Na takovou pozornost nebyla zvyklá a nejraději by se rozeběhla pryč a schovala v nejbližší krysí uličce. Její hnědo-žluto-oranžové šaty zdobené zlatou nití a myrskou krajkou byly sice schované pod obyčejným pláštěm, ale i tak zůstávala na obdiv její krásná snědá tvář s tmavě hnědými vlasy, naolejovanými a spletenými do dvou dlouhých copů. Na čele se jí blyštily tři mosazné kruhy zpodobňující srpky měsíce a plášť měla sepnutý mosaznou sponou ve tvaru slunce s jantarem uprostřed. Přehodila si přes hlavu kápi a pokynu svým strážcům, aby jí davem protlačili cestu k hostinci na konci tržnice.

Když se k němu konečně dostali a chtěli zatlačit do dveří aby se dostali dovnitř, dveře se otevřely samy. Objevil se v nich tlustý hostinský s plešatou zpocenou hlavou a za límec držel mladého chlapce ve špinavém cestovním oděvu.

„Žebráky tu netrpíme! Rozumíš?“ Křikl muž na chlapce a mrštil jím ven na ulici. Ten se rozplácl na kamenné dlažbě jak široký, tak dlouhý, přímo před jejíma nohama. Když muž spočinul zrakem na ní, narovnal se a jeho rozčílení bylo rázem pryč.

„Vítejte vzácná paní. Omlouvám se za toho pobudu. Náš podnik je jen pro slušné lidi. Ne pro žebráky a zloděje jako je on. Vy jste v mém hostinci samozřejmě vřele vítaným hostem.“ Hostinský se pokusil o něco, co mělo být možná úsměvem.

„Pokud jsou vaši hosté tak slušní, jako vy sám pohostinný, mohla bych si to brát jako urážku.“Hostinskému zmizel úsměv a nahradil jej křivý výraz, kterým si jí a její společníky důkladně prohlížel.

„Jak se jmenuješ chlapče?“

„Já?“ Zeptal se zmateně chlapec. Rychle se zvedl ze země a uklonil se jí. Přitom se na ní ani jednou nepodíval a upíral pohled na špičky svých bot.

„Já, ehm, Aungus, jmenuji se Aungus moje paní. Nechť se vám zlíbí.“

„Ne tak blízko hochu.“ Varoval ho jeden z jejího doprovodu a poodstrčil chlapce rukou trochu dál od princezny.

„To není třeba. Tohle není Meereen nebo Braavos. Žijí tu jistě mnohem čestnější lidé než u nás.“Uklidňovala svého strážného a sama si v duchu říkala, jak směšně a naivně to znělo. Taková teď ale jsem, princezna Nellora.

„Takže Aungus, hmm. Pověz mi chlapče, je tohle nejlepší hostinec ve městě?“

„Já, mno, myslím,.. myslím že ne, moje paní.“

Hostinskému naběhla do tváří barva. Už se nadechoval aby něco řekl, ale Nellora jej zadržela mávnutím prstu.

„A zavedeš nás do nejlepšího hostince ve městě?“

„Ano moje paní.“ Přikývl chlapec a stále svým pohledem vypaloval díry do svých bot.

„Pak tedy jdeme!“ Zavelela princezna a zanechali tlustého muže ve dveřích jeho hostince se zlostí sršící mu z tváře.

Hostinec stál v jedné ze strmých uliček města, které vedly nahoru ke kasárnám a malé pevnůstce, o které jim chlapec cestou nahoru řekl, že zde ještě před několika dny sídlil Lord Grafton. V zemi se rozpoutala válka a město obsadil Yohn Royce, který vede povstání proti Lordu protektorovi. Přesto že bylo město obsazeno bez boje, byl Lord Grafton zajat a správa nad Rackoměstem byla svěřena rytíři jménem Damon Shett.

Hostinec byl úzký, ale vysoký. Sevřený mezi dvěma dalšími domy, stejně vysokými a úzkými jako on. Uvnitř je přivítal hostinský s výraznou špičatou bradou na které měl dlouhou prošedivělou bradku, se kterou vypadal jako kozel. A tak ho také přezdívali i místní hosté.

Kozel je zavedl po schodech nahoru, na ochoz ve druhém patře, odkud bylo vidět na všechny stoly pod nimi. Narychlo ještě opucoval stůl špinavým hadrem a nabídl jim pečené jehněčí, kozí sýr a šest korbelů piva.

„A co ty tu zase pohledáváš? Už máš čím zaplatit?“ Zeptal se hostinský Aunguse, jakoby si ho teprve teď všiml.

„Chlapec si dá to samé co my. Je tu s námi.“

Kozel vypadal překvapeně. „Ach, takže jsi si konečně našel práci? Nečekal jsem, že budeš brát má slova vážně. Hmm, takže sedm korbelů piva, je to tak?“ Hostinský se otočil, odkráčel zpět dolů a zmizel za dveřmi do kuchyně.

Když už se konečně pustili do jídla a Kozel pro ni našel i soudek dornského vína, zavítal k jejich stolu jakýsi muž, který dosud posedával u jednoho z ostatních stolů na ochozu, a jenž se představil jako Garse Arryn.

„Slyšela jsem, že všichni Arrynové jsou mrtví.“

„Vládnoucí linie Arrynů z Orlího hnízda ano, vzácná paní. V Údolí však žije mnoho Arrynů pocházejících z vedlejších větví rodu. Potomci sourozenců a bratranců. Naše rodina je zde v Rackoměstě významnými obchodníky.“ Vysvětlil jí bohatě oblečený muž. O jeho původu nebylo pochyb.

„Promiňte, ale já tu nejsem kvůli tomu, abych rozmnožila své bohatství. Jsem vyslankyní královny Daenerys a má cesta je čistě diplomatická.“

„Královny? Odpusťte, do královských záležitostí mi nic není, ale znamená to, že se královna Daenerys, Matka draků jak jí říkáte, nepřipojí ke svému synovci na Železném trůnu?“

„O tom mi není určeno s vámi mluvit. Má slova a dar jsou určena pouze tomu, jenž v Údolí vládne.“

„V tom případě mi bude ctí, doprovodit vás do Runokamene.“

„Lord Royce je pánem Údolí?“

„To zatím ne, ale Lord Baelish je jen další uchvatitel. Nechal zemřít malého Roberta Arryna, Lorda Údolí. A zbavil se i Harryho, jeho právoplatného dědice. Lord Royce měl oba velmi rád a rozhodl se, vzít spravedlnost do svých rukou. Na jeho straně stojí mnoho lordů této země a jsem si jist, že jej podpoří i sám král.“

„Pokud je tedy pravda, co říkáte. Vydám se za ním hned zítra.“

„Nač čekat, vyrašme na cestu ještě dnes. Lord Royce brzy opustí svůj hrad a vyrazí to bitvy. Mohla by jste se s ním minout.“

„Dnes jsem již z cestování unavená,“ přikryla si dlaní ústa a předstírala zívnutí, „chci se prospat v měkké posteli. Na lodi jsem takový luxus neměla k dispozici. Chci si připomenout, jaké to je. Pokud Lorda Runokamene minu, pojedu za ním třeba i na bitevní pole. Moc si cením vaší nabídky, ale do jeho hradu to není daleko, a já mám své vlastní statečné rytíře.“

Garse nevypadal příliš spokojeně, ale i tak se usmál, uklonil a odešel z hostince.

Než dojedli, začínala litovat, že do Západozemí nepřiplula převlečená za starou nemocnou stařenu, neboť do hostince dorazil další muž, jenž po krátkém rozhovoru s hostinským, také zavítal k jejich stolu. Představil se jí jako Oswell Kettleblack a zajímal se o cíl její cesty. Když se dozvěděl o jejím poslání, nabídl se, že jí zařídí doprovod do Měsíční brány.

„Petyr Baelish je stále platným Lordem protektorem. Věřím, že cíl své cesty zvážíte dobře. Mohu vám zařídit bezpečnou cestu, až k Měsíční bráně.“

„Velmi si vážím vaší nabídky, ale má cesta směřuje jinam. Zítra ráno odjíždím do Runokamene.“

Oswell nedal své zklamání najevo a odešel tak rychle jako přišel.

„Na které hrady a lordy bychom narazili po cestě k Měsíční bráně?“ Zeptala se mladého chlapce, který právě ochutnával misku se sušenými švestkami.

„Po cestě je jen jeden,“ Aungus se před ní nejspíš stále styděl, neboť i nyní hleděl spíše do talíře než na ni, „Železodubský hrad Lady Waynwood. Jejím znakem je Černé kolo na zeleném poli.“

„A na čí straně je Lady Waynwood?“

„Lady Anya je na straně Lorda protektora. Lord Royce jistě brzy vypochoduje se svou armádou, aby obléhal tento hrad.“ Odhadoval chlapec.

„Zdá se, že máš o zdejším kraji dobrý přehled. Jsi opravdu jen obyčejný žebrák?“

„Já, moje paní, já umím dobře poslouchat, nic víc.“

„Někdo jako ty by se mi v mé družině hodil. Byla bych velmi ráda, kdyby jsi se připojil do mých služeb a nadále cestoval s námi.“

„Já,.. já nemohu moje paní. Jsem jen obyčejný tulák a jsem na cestách, protože.. protože někoho hledám.“

„A jak dlouho už hledáš?“

„Již několik měsíců, má paní.“

„Služba u mne by nebyla na dlouho. Jen na pár dní, možná týdnů, dokud by mé poslání zde nebylo hotové. Co říkáš? Přijímáš mou nabídku?“

„Já,.. a..ano, bude mi ctí vám sloužit moje paní.“

„Výborně,“ řekla Nellora z vesela, „pokud jsme tedy všichni dojedli, je čas vyrazit a jít sehnat nějaké koně na cestu.“

„Moje paní. Tento hostinec nabízí i nocleh,“ oznámil jí jeden z jejích žoldáků, „a čerstvé koně můžeme klidně sehnat až ráno.“

„Kdepak. Zítra touto dobou budeme již daleko odsud. Nehodlám zde zůstávat déle než je nezbytné. Chci být na cestě ještě před polednem.“

Alayne

Wallace Waywood ji podržel dveře když vstupovala do soláru jejího otce. Přitom se na ní po celou tu dobu usmíval a nespouštěl z ní oči. Úsměv mu na tvářích vymodeloval dva malé ďolíčky. Vypadalo to, jako by ji chtěl vyseknout nějakou lichotku, ale neřekl jediné slovo.

V soláru Petyra Baelishe bylo plno. Lordi a serové, kteří se po zdvižení praporců Bronzového Yohna připojili na Petyrovu stranu, se dnes sjeli sem do Měsíční brány, aby se společně poradili s Lordem protektorem a naplánovali průběh války.

Malíček seděl ve vyřezávaném křesle, hned vedle krbu. Před ním u stolu seděli ostatní lordi a serové, včetně jedné lady. Mezi nimi na stole ležela rozložená mapa Údolí. Ser Lothor Brune na ní rozmisťoval malé dřevěné figurky. Bílé a červené. Nikdo z přítomných si jejího příchodu nevšiml a nevěnovali pozornost ani její přítomnosti. Přistoupila ke stolu a začala všem postupně plnit poháry vínem ze džbánu, který právě přinesla.

„Bronzový Yohn má své muže zde i zde.“ řekl Ser Lothor a položil dvě červené figurky někam na uskupení poloostrovů zvané Prsty.

„Kteří lordi to jsou?“ Zeptal se Petyr.

„Lord Royce Coldwater a Lord Eustace Hunter.“

Stála zrovna vedle Harlana Huntera a dolévala mu pohár, když zaznělo jméno jeho bratra. Bylo slyšet jak zaskřípal zuby.

„Není to žádný Lord!“ vyprskl Harlan náhle, „ten titul náleží mě a on není nic víc, než jen bratrovrah, a nejspíš zabil i našeho otce. Takoví si zaslouží jen smrt, a ne titul.“

Alayne si vzpomněla na to, co jí o něm kdysi říkal Malíček. Že to právě on zabil Lorda Huntera a brzy nejspíš zabije i svého bratra, který se stal novým Lordem Dlouholukova. Což se také stalo. I když to původně vypadalo jako nehoda. Podle prvních zpráv, Gilwood umrzl ve sněhové vánici, když venku na nádvoří svého hradu bloudil opilý a spoře oblečen.

Jenže Harlan měl starší bratry dva. Po smrti nejstaršího z bratrů se lordem stal Eustace a Harlana obvinil z vraždy. Tomu nezbylo nic jiného, než uprchnout a pokusit se hledat spravedlnost u Pána Údolí. To bylo ještě předtím, než Harry beze stopy zmizel a Údolí tak zůstalo bez svého Lorda.

„Dobře víš Harlane, že jako Lord protektor nemám pravomoc vzít tvému bratrovi jeho titul. To však nemění nic na tom, že je Eustace zrádcem stejně jako Yohn Royce. Pokud zvítězíme. Bude Dlouholukov tvůj.“ Ujistil ho Malíček.

„A co Symond Templeton?“ Zeptala se Lady Waynwood.

„Podle posledních zpráv, vyrazil se svými muži na pomoc Lynderlyům, aby se obě nepřátelská  vojska nemohla spojit a zahájit obléhání Hadolesa.“ odpověděl jí Ser Lothor. „Ale již týden jsme nedostaly žádné nové zprávy.“

„Obávám se, že Prsty nám byly odříznuty.“ Prohlásil Petyr.

„Mno, aspoň že Malíček nám zůstal.“ zažertoval Harlan, ale jeho vtipu se nezasmál nikdo kromě jeho samotného.

Petyr pokračoval, jakoby jeho poznámku neslyšel: „Lord Lyonel zůstává na svém hradě, aby jej bránil a držel tak všechny Yohnovi vazaly na sever od Údolí. Z Prstů tedy nemůžeme očekávat žádnou pomoc ani my, ani on. Naše pozornost by se tedy měla soustředit na Železodubský hrad. A počítat s tím, co máme aktuálně k dispozici.“

Po zbytek rady dolévala Alayne víno všem kromě Sera Lothora, který pil pouze vodu, a Sera Donnela, který nechával svůj pohár prázdný. Po celou tu dobu Naslouchala všemu co bylo v místnosti řečeno a prodiskutováváno. Železodubský hrad bude bránit Morton Waynwood a na pomoc jim dorazí tři tisíce mužů ve službách Lorda protektora. Velet jim bude Ser Shadrick. Donnel odjede s několika muži ke Krvavé bráně, aby se připojili k její stráži. Lord Nestor byl sice obviněn ze zanedbání péče o malého Lorda Údolí, a za trest poslán na Zeď. Jeho následovník Albar je ale také Royce a mohlo by ho napadnou, podpořit ve válce Yohna a vtrhnout jim do zad. Lord Jasper Retfort se chtěl přidat k Bronzovému Yohnovi, ale dříve než stihl cokoli udělat, přihnali se k němu muži Lorda Waxleyho a začali ho obléhat v jeho rudé pevnosti. Lady Waynwood se také obávala, že by se k povstání mohla připojit také Silnopíseň, ale Petyr jí ujistil, že Lord Benedar zůstane ve svém hradě a nebude se do této války nijak zapojovat. Každý muž má svou cenu.Vzpomněla si Alayne na Malíčkova slova, když spolu jednou o Lordu Belmorovi mluvili.

Když rada skončila a džbán s vínem byl prázdný, zůstala v soláru s Malíčkem o sama. Přitáhl jí k sobě a vynutil si její polibek.

„To tě naučil ten chlapec? Líbání zřejmě nebyla z jeho lepší vlastnost. Rozhodně ne tak dobrá jako jeho schopnost zmizet v ten nejnevhodnější okamžik.“

Přitiskla se k němu blíž a pokusila se napravit svůj polibek dřív než si jej od ní vyžádá sám.

„To už bylo lepší.“ Usmál se na ní. Jeho dech byl cítit hřebíčkem a v ústech se mu držela chuť kořeněného vína.

„Řekl jsi schopnost zmizet? Znamená to snad..“

„Ano znamená. Ať už to byl kdokoli, Yohn nejspíš nemá s jeho zmizením nic společného. Nebo prokoukl Sera Lyna a začal mu podstrkovat falešné informace.“

„Pak je tedy celá tato válka zbytečná?“

„Z každé války se dá vytěžit něco dobrého. I z této můžeme něco získat, i když jsme na první pohled v menšině.“

„Nemohli by nám přijít na pomoc Lordi z Říčních krajin? Jsi přeci stále Lordem Harrenova.“

„Jsem pánem Říčních krajin jen tak dlouho, dokud na Železném trůnu sedí lev. A jak jistě víš, náš nový král kožich nenosí. Ten titul mi sice daroval sám Joffrey, ale pro draka jsou všichni předchozí králové jen uchvatitelé, ať už to byly lvi nebo jeleni.“

„Když mu odpřisáhneš věrnost, třeba ti titul ponechá. Nebo tě dokonce učiní Lordem Údolí.“

„To samé ale může udělat i Bronzový Yohn, a on to jistě udělá. A kterému z nás potom král vyhoví, co myslíš? Navíc by to znamenalo, že zůstaneš na vždy mou nemanželskou dcerou. I zlovlci jsou pro draka zrádci a uchvatitelé, stejně tak jako pstruzi a sokoly. To by sis přála moje milá?“

„Ne.“ Přála bych si jít domů. Na Zimohrad. Slíbil jsi mi ho, a zatím je stejně v nedohlednu jako všechny ty pohádky, kterým jsem věřila jako malá.

„I když už sníh roztál a ledy povolily. Za Úzkým mořem se prý z hlubin moře probouzejí krakatice. Draci brázdí oblohu a jejich dech maže města z map. Sever je zničený zimou a válkou falešných králů. A bohatství Casterliovy skály už je jen legendou. Co bylo skutečné se rozplynulo, a co se zdálo snem, stává se skutečností. V takových časech je každé bezpečné místo určeno pro to nejcennější co máme. A to nejcennější co mám, jsi ty. Zítra ráno se vydáme nahoru na Orlí hnízdo.“

Osamělí poutník

Z kopce byl dobrý výhled dolů do Údolí. I když ne tak velký jako z hor které je obklopovaly. Vysoká luční tráva měla žlutou až rezavou barvu a zdálo se, že po těžkém zimním sněhu nemá sílu se znovu vzchopit. Dole v nížinách už však rostla tráva nová, zelená, a v ní se třpytily potůčky a jarní bystřiny. Alespoň do chvíle než slunce zapadlo za hřeben hor. Tady ve stínu Obrova kopí přicházela tma dříve než bylo jinde obvyklé, takže polovinu cesty putovali za tmy, což bylo nebezpečné a bezpečné zároveň. Záleželo na tom, kdo byl jejich pronásledovatel. Na travnatých pláních v Údolí Arryn bylo lesů velmi málo a z dobrého kopce bylo za jasného dne vidět na míle daleko. Proto se také rozhodla opustit svůj doprovod a uprchnout uprostřed noci pryč z hostince, kde tu noc přenocovali. Vlastně se na cestu nevydala sama. I když původně to tak zamýšlela.

Když se plížila pryč z hostince, překvapil ji u vchodu Aungus. Nebo spíš překvapila ona jeho. Jenže chlapec se jí neptal proč, nebo kam prchá. Jen se zeptal, jestli může jít s ní. Jakoby v tu chvíli věděl, proč z hostince prchá. Chlapec si nezasloužil být teď a tady navždy umlčen, ale také tu nemohla nechat svědka jejího záhadného zmizení. A tak mu dovolila jít s ní.

To bylo před pěti dny, v blátivé vesničce s dřevěným, zimou polámaným mlýnem, shlížejícím dolů na vísku z větrného kopce. Tehdy byly necelý den jižně od Železodubského hradu. Jenže ten byl již obklíčen rytíři Bronzového Yohna a putovat kolem něho mohlo přinést komplikace. Proto se rozhodla dále pokračovat sama a pěšky. Mimo cesty. Daleko od všech měst a vesnic. Od zvědavých očí. A jeden, či dva osamělí tuláci jsou méně nápadní než sedmičlenná skupina jezdců.

Chlapec však nebyl přítěží. Byl docela bystrý. Uměl dobře lovit raky v řekách a potocích, nebo trefit veverku obyčejným kamenem. A měl také znalosti o zdejším kraji, které se jí při cestě hodily. Byl však také lhářem. Poznala to. Pozná když lidé lžou. A Aungus lhal o svém jméně.

Pohlédla vysoko nad sebe na vrcholek hory dominující zdejším horám. Na jeho vrcholku se v zapadajícím slunci leskl bílý hrad jako malý křišťálový drahokam. Tam nahoru se může dostat jen sokol nebo měsíc, a chlapec není ani jedno z toho, i když skrývá své pravé jméno.

Když sešla zpět dolů k osamělé olši kde se utábořili, Aungus již rozdělal oheň a opékal nad ním dva čerstvě ulovené raky.

„Jsme už jen necelý den cesty od Měsíční brány.“ Oznámila nenuceně a přisedla si vedle něho k ohni.

Chlapec byl tichý a za celou tu dobu, co spolu cestovali toho moc nenamluvil a tak se toho o něm příliš nedověděla. Nebo přesněji, o jeho minulosti. I nyní seděli u ohně v naprosté tichosti a zvukovou kulisou jim byl praskot ohně a šumění listí nad jejich hlavami.

Když byli po jídle a noc byla černá jako uhel, ulehli pod strom ke spánku.

„Aungusi,“ rozhodla se v ten moment přerušit ticho, „jaké je tvé pravé jméno?“ Spíš to byla jen hlasitá myšlenka, nebo taková hra, než že by jí to opravdu zajímalo.

Ze tmy se dobu neozývala žádná odpověď, až už to vypadalo, že již chlapec usnul a neslyšel jí. Ale pak promluvil: „Aungus, Aungus je mé pravé jméno.“

„Lžeš. Kdo je ten koho hledáš?“

Chlapec mlčel.

„Dobrá, nech si svá tajemství. Ale nemohu věřit někomu, jehož jméno neznám.“

„Když vám řeknu moje pravé jméno. Řeknete mi to vaše, moje paní?“

To jí zaskočilo. Chvíli nevěděla co říct, a přemýšlela, co ho mohlo přimět, pochybovat o jejím jméně.

„Dobrá,“ souhlasila nakonec, „tajemství za tajemství.“

„Podrick, mé jméno je Podrick. A ten koho hledám byl mým pánem, totiž chci říct, je stále mým pánem. Ale před několika lety zmizel. A já si nemyslím, že je mrtví.“

„Takže jsi jen věrný služebník? A kdo byl tvým pánem. Harrold Hardyng? Mladý Sokol?“ Pak si vzpomněla na své zásady a povinnosti a řekla: „Počkat, vlastně to raději, ani nechci vědět.“

„A vy? Jaké je vaše pravé jméno moje paní?“

Každý kdo slouží má jen jednoho pána kterému může být věrný.

„Jsem nikdo, a zároveň kdokoli. Jsem jen stín, který nemá žádné jméno. Věřím ti, a věřím i tvému jménu. A když se budeš každou noc v duchu modlit a zmíníš ve svých modlitbách i jméno svého pána. Pak jej jednoho dne jistě najdeš.“

„A k jakým bohům bych se měl modlit, má paní?“

„Ke kterýmkoli chceš. Pravý bůh je jen jeden, a ten má mnoho podob. Když se budeš modlit správně, vyslyší tě kdekoli.“ Nevěděla, jestli ho tato odpověď uspokojila, ale na víc se již neptal.

Pozorně naslouchala tichu a předstírala svůj spánek. Na chvíli se jí zdálo, že slyší něčí hlas. Jakoby vítr v trávě a ve větvích stromu šeptal její jméno. Jako by jí varoval a prosil ji, ať nedělá to, co se chystá udělat. Naslouchala dál, ale nic víc už nezaslechla.

Když si byla naprosto jista, že Podrick spí, potichu vstala. Nahmatala mezi svými věcmi dlouhý štíhlý meč. Jeho ostří se zalesklo ve světle hvězd. Tolik krve již ochutnal a čeká, až bude moci ochutnat další. Ale ne dnes. Ne tuto noc. Připjala si jej k opasku. Sbalila své věci a přehodila si je přes rameno. Tichá jako stín.

Naposledy se ještě ve tmě podívala na místo, kde ležel chlapec a tiše ve spánku vydechoval. Hodně štěstí, Podricku. Otočila se a zmizela do tmy. Tentokrát již sama.

Opuštěná nevěsta

Když byla v pokoji sama, klekla si k velké dřevěné truhle pod oknem a otevřela ji. Chvíli se v ní přehrabovala, než narazila na šaty, které byly schované až úplně na dně. Když se k nim dostala, byla z úhledně srovnané hromádky ostatních šatů jen nevzhledná kupa zmuchlaných hadrů. Nezáleželo na tom, stejně ty šaty nenosila. Byly všechny příliš krásné a příliš bohaté na dívku jejího postavení. Byla bastard jménem Kámen. Jen další bezcenný šutr v řekách Údolí Arryn. Mohla být opět Sansou a všechny ty krásné šaty mohla zase nosit. Jenže i nadále zůstávala Alayne Kámen.

Když držela v rukou balíček bílých šatů, uvědomila si, co všechno mohla získat, a o co všechno v jednom krátkém okamžiku přišla. Rozevřela balíček hedvábí a vlny, a spočinula pohledem na zlovlkovi vyšívaném šedou nití. Opatrně našlapoval po sněhově bílé vlně pláště a cenil své obnažené tesáky. Silný a nebojácný, ale osamělý. Ztracený a poslední ze své smečky. Když jej vyšívala, nepřipadal jí tak osamělý. A snažila se, aby i on byl veselý, jako v tu chvíli byla ona. Jenže jak by mohl být veselý když byl sám. A šedá nebyla nikdy radostná barva.

Obracela svatební šaty ve svých rukou a prohlížela si všechny jejich záhyby, živůtek s popelčinou, rukávy bohatě zdobené bílými perlami a stříbrem.

Oblékla by si je v den své svatby a byla by zase Sansou, Paní Zimohradu. A Harry by byl Sokolem a Lordem Údolí. Společně by pak vládli Severu i Údolí a jednoho dne, možná i Říčním krajinám, odkud pocházela její matka. Nebyla by sice královnou Západozemí, jak o tom kdysi snívala, ale byla by alespoň královnou Severu.

Jenže to by se nesměla stát ta podivná věc. V den její svatby Harry zmizel a nikdo ho dosud nenašel. Ani živého, ani mrtvého. A stejně jako on, zmizel také Ser Morgarth, který byl jeho osobním strážcem.

Petyr obviňoval Bronzového Yohna z únosu a ten zase obviňoval jeho. Sama nevěřila, že by byl Yohn něčeho takového schopný. A nakonec jí i Petyr potvrdil, že to nemohl být on. Jenže když ne Yohn, kdo tedy? Měla pocit, že poslední dobou už nemlže věřit ani Malíčkovi.

Konečně v šatech našla to co hledala, malou lahvičku od inkoustu, ve které byla vzácná barva dovezená až z Lysu. Barva měnila její zlatohnědé vlasy na tmavě hnědé, které nosí Alayne. Jenže když lahvičku otevřela, zjistila, že je již téměř prázdná. Nabarvila si tedy zbytkem jen vlasy nad čelem, okolo spánků a uší, a rozhodla se česat si vlasy tak, aby ostatní místa, kde se jí již objevovala tullyovská hněď, nebyla vidět. Co budu dělat příště, až vlasy opět odrostou? Musím získat nějakou novou barvu. Nebo… Ta myšlenka jí připadala bláznivá. Možná nejsem k něčemu takovému dost odvážná. Jenže jsem Stark a zlovlci se ničeho nebojí.

Když uklízela šaty zpět do truhly, znovu se zahleděla na vyšívaný symbol jejího rodu. Vzpomněla si na svou Lady a přála si, aby tam teď byla s ní. Chtěla jí drbat za ušima a rozmazlovat ji. Dovolila by jí spát s ní v posteli a tulili by se k sobě celou noc. I když venku již téměř všechen sníh odtál a na Orlím hnízdě hořely ohně v krbech bez přestání. Noci tu byly stále chladné a ona si tak připadala o to víc osamělá.

Sfoukla svící a šla spát, doufajíc, že se jí zase bude zdát o Lady. O sokolu létajícím vysoko nad Údolím. Nebo o Branovi, který se na ní vždycky usmívá z pod čarostromu a vypráví jí příběhy o jejich otci, o Lyanně a Brandonu Staviteli. O růžích rostoucích za Zdí. O medvědici a zimním slunci a o malém chlapci z ostrova kostí, který znovu postavil Zimohrad. Pak usnula a konečně si zase nepřipadala tak osamělá.

Falešná princezna

Svoje věci si schovala v lese, v úpatí hory. Vzala si na sebe ty nejteplejší věci které mohla, tak aby se zároveň mohla stále rychle a hbitě pohybovat. Kolem pasu si omotala asi třicet stop dlouhé lano. Na stehně levé nohy měla připevněný řemínek s malou vrhací dýkou a několika váčky, naplněnými drobnými triky a kouzly které jí naučily, když byla ještě kočkou z kanálů Braavosu. Na záda si zavěsila svůj meč a rozhodla si ponechat tvář princezny. Dlouhé vlasy spletené do dvou  dlouhých copů, na konci oba spletené do jednoho, jí nijak nepřekážely a diadém z mosazných měsíců zabraňoval, aby jí vlasy při šplhání spadly přes oči. Vydala se na cestu ještě před západem slunce. Bezmračná obloha slibovala bezvětrnou a klidnou noc, ozářenou stříbrným světlem měsíce.

V úpatí hory byla cesta strmá a kamenitá, ale dala se bez problému zvládnout až do úrovně první brány.Kámen, tak se jmenuje první ze tří bran, jak si pamatovala z Podrickova vyprávění. Vihla se mu tím, že si cestu zkrátila šplháním po strmém skalnatém úbočí hory. Mezi Kamenem a Sněhem byla cesta ještě lemována stromy, a tak se nemusela obávat, že by jí z vrcholku mohl někdo vidět.

Když konečně dosáhla úrovně třetí brány zvané Obloha, začaly se kolem objevovat jazyky sněhu. Noc se přehoupla do druhé poloviny a na obloze se začínaly objevovat mraky.

Úsek mezi Oblohou a Orlím hnízdem šlo překonat několika způsoby. Jednou z cest je schodiště uvnitř hory, vedoucí do sklepení hradu. To by znamenalo dostat se přes stráže a několikero zamčených dveří, což by zanechalo stopy o návštěvě cizí osoby, a to bylo nežádoucí. Druhá cesta vedla po laně rumpálu, kterým se nahoru vytahovaly velká vědra s náklady a zásobami. Jenže rumpál byl vytažený, a tak jí zbyla už jen třetí možnost. Pokračovat nahoru stejným způsobem jako se dostala až sem.

Raději se nedívala dolů. Jen nahoru. Skála měla dlouhou paměť. Na jejím povrchu bylo mnoho prasklin a úchytů, jako vrásky a jizvy na kůži starce. Bylo jich tolik, že když jí měsíc chvílemi nesvítil na cestu, šplhala se zavřenýma očima. Bylo to stejné jako když jí muži bez tváří vzali oči.

Jedinou překážkou byl vítr. Neustále šeptal do uší. Vyzýval její vlasy a šat k tanci. Jako by chtěl aby se vrátila dolů. Rychleji, než by sama chtěla.

Udělala krok. Pak další. Byla to náročná a zdlouhavá cesta, ale ona byla silná. Krok doprava. Ruka do úchytu nad jejím ramenem. Stříbrné světlo měsíce jí radilo kam sáhnout. Kam položit nohu. A vítr stále protestoval.

Další krok. Potom další. A znovu. Šlo to rychle. V žádném z úchytů nezůstaly její prsty déle, než na tři zabušení srdce. Lehce jako pírko.

Vítr a měsíc za jejími zády dál sváděli souboj. Nechávala je jejich hrátkám a šplhala vzhůru. Nad její hlavou se třpytily bílé stěny hradu. Odsud zdola vypadaly jako podivná bílá plástev. Ledová plástev.

Vítr si přizval pomocníka. Kolem jejích úst se začaly objevovat obláčky dechu. Rychlé tempo však jejímu tělu dodávalo stále dostatek tepla.

Krok vpřed. Ruku do praskliny vpravo. To je ono. Bílý hrad byl s každým zabušením srdce blíž a blíž.

Vítr svou hru vzdal. Nebo se snad jen schoval aby vyčkával a nastrčil jí do cesty jiného protivníka. Nad její hlavou se třpytil sníh. Není cesty zpět.

Vnořila prsty do křehké krusty a nahmatala další úchyt pod jejím povrchem. Lehce jako pírko.

Kdysi znala chlapce který uměl také tak dobře šplhat. Už jako malý kluk lezl po stěnách věží. Procházel se po střechách a díval se na svět z výšky. To vše, ještě předtím, než se z něho stal mrzák. Ale teď už je ten chlapec dávno pryč. Stejně jako ta holka, která byla jeho sestrou.

Náhle vítr tasil svůj trumf. Vehnal měsíci do tváře mrak, aby jí cestu ponořil do tmy a jí samotnou opět vyzýval k tanci. Tentokrát však zuřivěji než předtím. Přitiskla se těsně ke skále. Klidná jako stojatá voda. Nehybná jako skála. Jsem vytesána z kamene.

Vítr zuřil. Ztrácel trpělivost. A zima se kradla skrze její prsty do jejího těla.

Rozhlédla se okolo a všimla si, že po její pravici je ve skále výklenek s opuštěným ptačím hnízdem. Jeho majitel byl pryč. Možná ne na dlouho. Možná navždy. Snad nebude vadit, když si tu na chvíli odpočinu.Jenže mezi ní a výklenkem byla asi šest stop široká stěna pokrytá tenkou vrstvou kluzkého ledu. Jediný způsob jak se tam dostat bylo skočit.

Chladem již pomalu přestávala cítit prsty. Teď, nebo nikdy. Rozhoupala své tělo a skočila.

Samým překvapením se málem zapomněla chytit, když se před ní z hnízda zvedla dvě bledá křídla. Vykřikla jako malá vystrašená holka a na poslední chvíli se stihla chytnou okraje římsy.

Rychle se vyhoupla nahoru a přehodila nohu přes hranu. Když se pokusila zachytit pukliny nad její hlavou. Objevily se před ní dva pařáty s drápy ostrými jako jehly. Rychle ucukla zpět a sáhla přes rameno pro svou vlastní Jehlu. Rychle jako had.

Zmatený sokol byl však i tak rychlejší, a než stihla cokoli udělat, drápy se jí zasekly hluboko do ruky. Bolest jí málem donutila upustit svou zbraň a tak ji nenapadlo nic lepšího než začít rukou zuřivě mávat aby dravce setřásla. To jí však způsobovalo ještě větší bolest a jeho váha jí narušovala rovnováhu. Přitáhla se proto blíž ke skále a pokusila se zvednout na koleno aby přenesla těžiště a mohla svým soupeřem udeřit o stěnu skály. Dravec však, jako by jí četl myšlenky. Povolil své sevření a vrhl se proti její tváři. Zavřela oči a ve snaze vyhnout se útoku ztratila stabilitu a začala padat na bok. V ten moment si říkala, že je to její konec, že spadne dolů.

Jenže pád naštěstí neměl dlouhého trvání. Když otevřela oči, zjistila že leží v sokolím hnízdě a její soupeř je pryč. Na obočí cítila slabý zásah jeho pařátu a s úžasem si uvědomila, jak je hnízdo ve kterém leží silné a dobře vystavěné. Opatrně se zvedla na nohy a zavěsila Jehlu zpět na svá záda. Zápěstím jí pulzovala silná bolest a vše čeho se dotkla se barvilo její krví.

Sokol plachtil okolo a ostražitě ji pozoroval. Chvíli to vypadalo že znovu zaútočí, ale nakonec jen proletěl těsně nad její hlavou a odletěl pryč.

Než se vítr znovu uklidnil, krev na jejím obočí se srazila ve strup a západní obloha se začala barvit do nachové. Ruku si narychlo obvázala kouskem látky ze svých šatů aby se mohla opět vydat na cestu. Odtud k úpatí hradu to bylo už jen několik desítek stop které jen tak tak překonala s bolestí v ruce. Než tam došplhala, byl její provizorní obvaz zbarven do ruda a dolů k lokti jí stékaly pramínky krve.

Poslední část výstupu vedla po stěně samotného hradu. Spáry mezi větrem ošlehanými kameny byly hluboké, tím jak se do nich po stovky let zakusovaly živly, takže její ruce snadno nacházely místa pro své prsty. Poslední část výstupu by klidně mohla překonat slepá.

Když konečně proklouzla otvorem v podlaze do místnosti s rumpálem, na východním obzoru již vycházelo slunce. Cesta jí trvala déle než očekávala. Nebyl proto čas odpočívat. Nahoře v komnatách čeká jméno, a ona nese dar, který musí být předán.

Sokol

Alayne se probudila zrovna, když venku začínalo svítat. Opět se jí zdál podobný sen jako již mnohokrát předtím. Tak skutečný a tak živý. Vznášela se nad krajinou jako pták a pod ní bylo celé údolí. Malé vesničky, potůčky, úrodná pole a pastviny. Louky s prvními jarními květy a vysoké štíty hor s posledním sněhem na svých vrcholcích. Vždy, když vycházelo slunce, opouštěla své hnízdo skryté pod bílým kamenným hnízdem lidí a stoupala vysoko na oblohu, kam již dosahovaly paprsky slunce a údolí pod ní bylo stále ještě zahaleno ve tmě. Jednou se snažilo doletět tak vysoko jak to jen šlo a dotknout se hvězd. Jindy se vydala dolů do údolí, na lov. Ale ze všeho nejraději se jen tak vznášela na obloze a pozorovala probouzející se krajinu pod sebou.

Dnes to bylo jiné, ze spánku ji probudila jakási dívka s lesklými kotouči ve vlasech. Šplhala po stěně hory jako pavouk a když vtrhla do jejího hnízda, vykřikla a vyhnala ji pryč, ohánějíc se dlouhou rovnou větví, tenkou jako stéblo trávy. Meč, určitě to byl nějaký meč. A ta dívka vypadala.. vypadala jako princezna.

Připadalo jí to celé jako bláznivý sen, ale přesto vstala z postele a vyklouzla ven na balkón. Jakoby čekala, že onu dívku nalezne viset pod svými okny. Venku však bylo všechno stejné jako kdykoliv předtím. Stejně krásné. Lesy a louky. Vesničky a majestátní hrad dole pod horou. Slunce barvilo štíty pohoří do zlata a dole pod ní, na stěnách Obrova Kopí, nebylo nic jiného než Alyssiny slzy a poslední zbytky sněhu. A stejně jako každé ráno nad její hlavou kroužil sokol a zdravil jí svým voláním.

Jak tam tak stála v chladném raním vzduchu, měla chuť vklouznout zpět do postele a znovu se vnořit do snů. Jenže to znělo jako něco, co by udělala Sansa. Alayne taková nebyla a Sansa, která se možná brzy znovu zrodí už vůbec ne.

Gretchel se mezi tím již také vzbudila a přiložila dřevo do krbu. Když Alayne vklouzla zpět dovnitř, pospíchala k ní stařena s županem.

„Ne, to nebude třeba. Převléknu se.“ Zadržela jí Alayne.

Z šatníku si vybrala jednoduché tmavohnědé šaty s bílým lemováním na rukávech a živůtku.

Protože bylo na hradě ve spoustě síní stále chladno, přehodila si ještě přes ramena plášť v tmavomodré barvě a sepla jej lakovanou sponou, kterou jí kdysi daroval Petyr.

„Připrav mi něco rychlého k snídani než se vrátím, prosím. A vyřiď Wallacovi, že s ním chci po snídani mluvit.“

„Jak si má paní přeje, odpověděla stařena.“

Wallac je ten praví. Ujišťovala sama sebe. Lidé kteří milují se neptají co dělat. Udělají cokoli.

Nezvaný host

Orlí hnízdo byl malý hrad a kdyby byl plně osídlen, nebylo by zde skoro žádné nenápadné či odlehlé místo, kam by se mohla před jeho obyvateli schovat. Na štěstí tomu tak nebylo. Přebývalo zde tak žalostně málo lidí, že působil spíše opuštěně. V mnoha síních bylo chladno. Na chodbách nestály žádné stráže a mnoho komnat bylo prázdných. První hustěji obývaná místnost ji přilákala nejen hlukem a teplem, ale i svou vůní.

Tichá jako stín. Přikradla se chodbou k dubovým dveřím místnosti, o které bylo zcela jisté, že slouží jako hradní kuchyně. Za nimi byly slyšet čtyři ženské hlasy. Mluvily jedna přes druhou.

„Vejce, chléb a snad trochu medu.“ Promluvil mladý dívčí hlas.

„A slanina?“ Zeptala se druhá žena. Podle hlasu výrazně starší.

„Dnes ne.“

„Možná nějaký sýr a svařené víno. To bílé s čerstvými fialkami.“

„Och. Citrónové zákusky došly. Bastard se dnes bude muset obejít bez nich.“ Zvolala vesele dívka.

„To nevadí. Paní si přála rychlou snídani.“ Odpověděl jí hlas, který bez pochyb patřil nějaké stařeně.

„Kam ten spěch?“ Zajímala se čtvrtá postava. Její hlas naznačoval, že nejspíš trpí rýmou.

„Nevím.“

„Ser Lothor po snídani také odjíždí.“ Ozvala se ta starší.

„Jeho lordstvo se nejspíš také chystá k odjezdu.“ Přidala se ta nejmladší.

„Prchají pryč, tím jsem si jistá. Královo vojsko brzy dorazí ke Krvavé bráně.“

„Tady se nám nemůže nic stát. Orlí hnízdo je nedobytné.“

„To říkala i Lady Lysa. A jak to s ní dopadlo.“

„Pche, Snad si nemyslíš, že nám sem nahoru pošlou nějakého zpěváka, aby nás všechny omámil svými písněmi, a pak nás jednu po druhé vyházel Měsíčními dveřmi?“ Zasmála se žena s ucpaným nosem.

„Zbyl ještě nějaký modrý sýr?“ Stařena jako by jejich rozhovor ignorovala.

„Jo, je tam nahoře.“ Odpověděla jí starší žena.

„A co Harlan? Zabil svého otce i bratra. Klidně by mohl zabít i Lorda protektora.“ Pokračovala dívka.

„Ty těm povídačkám věříš?“ podezírala jí ta s rýmou, „jeho Lordstvo tvrdí, že je nevinný.“

„Nevím, ale já mám z toho muže strach.“

„Ale proč by jinak Ser Lothor opouštěl hrad? Kdo jiný by měl vědět, jestli jsme tu v bezpečí, než kapitán stráží?“ Zauvažovala starší žena a znělo to, jakoby si právě ústa plnila soustem chleba.

„Slyšela jsem, že Tyrellové chtějí jeho hlavu.“

„Aby ne. Vždyť na Černovodě zabil Rytíře Květin.“

„To je hloupost. Ten přece padl v Bouřném Konci.“

„Myslím, že to víno je již svařené.“ Stařena opět přerušila jejich rozhovor.

„Přidej ještě jeden pohár pro Lady Anyu, prosím.“ Požádala ji jedna z dívek a dala se do smrkání.

„A co Lord Royce?“ zeptala se když skončila.

„Co je s ním?“

„V noci ho přeci přivedly sem nahoru a zavřely do nebeské cely.“

„Cože? Kdo ti to řekl?“ Tázala se překvapeně nejmladší dívka.

„Nikdo. Vždyť ho teď ve velké síni vyslýchají.“

„U sedmi. Jak to že se to dovídám až teď? Jdu zjistit co se děje.“

„Počkej, a kdo odnese tu snídaní?“ Zadržela ji starší žena.

„Ach jo,“ povzdechla si dívka, „jeho Lordstvo je teď stejně v síni. Než se vrátí, bude víno tak jako tak studené…“

Dále už nebylo potřeba poslouchat. Vše co potřebovala vědět, věděla. Poodběhla od dveří a skryla se ve stínu za nedalekým rohem, kde nesvítila žádná pochodeň. Pro jistotu ještě překontrolovala svůj nově uvázaný obvaz na ruce. Na jednom místě červeň prosákla na povrch ale jinak se zdálo, že krvácení přestalo a nehrozilo, že by za sebou zanechávala krvavé stopy.

Když služebné vyšly jedna po druhé ven z kuchyně s podnosy obloženými jídlem, stačilo vybrat tu správnou z nich a potichu se plížit za ní.

Dcera lháře

Muž před nimi klečel na kolenou a hleděl do země. Oděv který měl na sobě byl potrhaný a špinavý. Jeho šedé vlasy, vousy a dokonce i husté obočí bylo stále plné zaschlé krve. Měl rozseknuté ucho a nejspíš i něco s rukou, soudila Alayne podle toho jak si ji držel pevně přitisknutou k tělu. Bylo zvláštní vidět mohutného a silného muže jako je Bronzový Yohn, takto zničeného a na kolenou. Přesto však neklečel se shrbenými zády jako muž který právě utrpěl drtivou porážku a když vstoupila do síně, zvedl hlavu a prohlížel si ji šedýma očima plnýma nenávisti. Měla pocit, že kdyby mezi ní a jím nestál Ser Lothor a Ser Shadrick, vrhl by se na ní a pěstí by jí rozdrtil všechny kosti v těle.

V síni byly ještě krom Petyra přítomni také Lady Anya Waynwood, Ser Harlan Hunter a mistr Colemon.

„Alayne, má dcero. Jdeš právě včas.“ prohlásil Malíček když jí uviděl vcházet dovnitř, „Podívej! Ser Lyn ti posílá dar. Vraha tvého manžela.“

„To je lež! S tou vaší svatbou nemám nic společného!“ Stihl vykřiknout Lord Royce než ho jeden ze strážných udeřil do tváře.

Nenacházela ta správná slova, kterými by mohla ocenit takový dar, a tak se jen postavila vedle Petyra a hleděla na Yohnovu zničenou tvář.

„Takže ty říkáš, že únos Harryho není tvá práce?“

„Samozřejmě, že lže.“ pustil se do toho Ser Harlan, „Je stejný zrádce jako můj bratr. Vrazi a lháři. Proto se spolu také spojili. Falešná mince k falešné minci.“

„A co Ser Lyn?“ bránil se Yohn, „Ten muž mi odpřisáhl věrnost a pak proti mně tasil meč. Mě se zdá, že všichni vrahové a lháři pracují pro tebe Malíčku. Nemám pravdu Harlane. Jen nám hezky pověs jak jsi zabil svého bra..“ Yohna umlčela další rána pěstí, po níž vyplivl na zem jeden ze svých zubů. Připojil se na zemi k dalším dvěma, které ztratil, už když se jej snažili dostat na kolena.

„Bronzový Yohne,“ Petyr vstal z křesla přistaveného vedle prázdného trůnu z čarostromu, „jsi obviněn z únosu Harrolda Hardynga, Lorda Orlího hnízda, nejvyššího pána Údolí a obránce východu. Nebezská cela by ti měla rozvázat jazyk.“

Petyr kývl na Sera Lothora a Šedou myš a ti Yohna začali vláčet pryč ze sálu. Ten však ještě stihl naposledy promluvit: „Stejně jste všichni poraženi. Král je na mé straně. Jeho armáda už je na cestě. Jde si pro tvou hlavu Malíčku. slyšíš? Jsi mrtví muž.“ Hlas odezněl za dveřmi síně.

„Co budeme dělat teď?“ ptala se Lady Anya, „Yohnův syn povede dál válku proti nám. Železodub se nám podařilo ubránit, ale pokud se k němu připojí i královo vojsko, jsme ztraceni. Pokud se Yohn nepřizná, nemáme šanci Harryho najít dřív, než sem dorazí král.“

„Na tyto otázky neznám odpovědi. Musím si vše nejprve důkladně promyslet, Očekávám každou chvíli havrana s důležitou zprávou. Mějte prosím strpení. Odpoledne svolám v mém soláru poradu. Teď mě prosím omluvte. Čekají mne další neodkladné záležitosti.“

Lady Waynwood se uklonila a odešla ze sálu. Ser Harlan nevypadal moc spokojeně, ale také bez námitek odešel.

„Ty ne má dcero, chci si s tebou promluvit.“

„Ano otče?“

„Dnes ráno dorazil dopis od našeho přítele z Králova přístaviště. Král se zasnoubil, že neuhodneš s kým.“

„S Dornskou princeznou?“ Zkusila tipnout.

„Kdepak. Zdá se, že král má svou vlastní hlavu a zamiloval se do půvabné růžičky. Zřejmě mu nikdo dosud neprozradil, že ta panna nosí svým manželům jen smrt. Možná budeme mít štěstí a král zemře ještě dřív, než sem dorazí Tyrellské vojsko.“

„Tyrellové?“

„Ať už je Aegon do Margaery zamilovaný nebo ne, Tyrellové mu jdou vstříc, jednou z maličkostí, kterou pro něho mohou udělat, je ukončit tuto válku. Krom toho, Fossowayové zaplatí vysokou odměnu za hlavu Sera Lothora. Tihle jižanští lordi jsou tak plní nenávisti a pomsty. Kdyby jejich dědeček zakopl v lese o kořen. Jeho vnukové budou i po sto letech toužit pokácet celý strom.“

„Bronzový Yohn přeci bojoval na straně Roberta Baratheona. Pomáhal mému otci bojovat proti Targaryenům. Jak mohou být teď spojenci.“

„Royce udělal jen to, co jako vazal Arrynů musel udělat. Kdyby král popravil každého, kdo proti targaryenům kdykoli v minulosti pozvedl meč, vládli by v Západozemí jen duchové. Krom toho, náš nový král, jak se zdá, ani není tak úplně pravým drakem.“

Tomu Sansa nerozuměla, ale neptala se. Kdyby jí to Petyr chtěl vysvětlit, udělal by to.

„Ráno dorazil ještě jeden dopis,“ pokračoval Petyr, „ze severu. Zdá se, že na Zimohradském trůnu sedí nový král. Tentokrát je to údajně svůj nejmladší bratr Rickon.“

Sanse se ta zpráva zdála jako další podvrh.

„To nemůže být pravda, Rickon a Bran přece zemřeli ještě před zimou. Zabil je Theon.“ Žil a vyrůstal s námi na Zimohradu a po celou tu dobu si v srdci uchovával nenávist, jen aby nás pak mohl zradit a mé bratry zabít. „Nejspíš je to jen další lež Boltonů, stejně jako s mou sestrou Aryou.“ Ta už je také dávno mrtvá. I Robb je mrtví. Můj otec i má matka. Možná už je mrtví Jon. Můj nevlastní bratr.

„Ano, až na to, že ta zpráva tentokrát nepřišla s růžovou pečetí. Ale se zelenou, černou a tyrkysovou. A s celou řadou dalších podpisů lordů severu. A prý má ten chlapec po svém boku zlovlka. Alayne, jak vypadal zlovlk tvého bratra?“

Sansa si musela nejprve vzpomenout, jak vůbec vypadala její Lady a ostatní zlovlci. Jonův byl celý bílý. Robbův se jmenoval Šedý vítr, takže byl šedý a Bran svého zlovlka ani nestihl pojmenovat, než se mu stala ta nehoda. „Chundeláč byl černý, a měl zelené oči.“

Náhle si Sansa vzpomněla na jeden ze svých nedávných snů. Byl v ní Bran a tentokrát jí nevyprávěl žádný ze starých příběhů. Ukazoval jí hrad, který vypadal jako Zimohrad. Byl zničený a jeho hradby a střechy byly zasypané sněhem. Ale v zasvěceným háji kráčel malý chlapec v bílém plášti a po jeho boku se držel zlovlk. Černý jako uhel, a jeho oči zářily jako dva smaragdy. Je možné že by ten sen mohl být skutečností? To by ale znamenalo že…

Petyr nad ní stál zamyšlený a pozorně si jí prohlížel. Prsty si pohrával se sponou drozda na jeho plášti a z jeho tváře vyčetla náznak strachu. Možná nejistoty, nebo mírné paniky.

„Sanso!“ To bylo zvláštní. Bylo tomu již dlouho co jí oslovil pravím jménem. „Nová situace si žádá nové plány. Musím okamžitě vyrazit do Měsíční brány. Ty tu zůstaň a starej se o naše hosty. Tady budeš v bezpečí.“ Pak se otočil a spěšně odešel chodbou do své komnaty. Ani jí nedal polibek na rozloučenou, tak jako vždycky. To mohlo znamenat jen jedno.

Stín

Svařené víno na stole již téměř vychladlo. Vařená vejce, chléb a med ležely na talíři dále bez povšimnutí. Měla hlad. Od večera předchozího dne nic nejedla, ale na jídlo teď nebyl čas.

Oheň v krbu skomíral v podobě několika rudých uhlíků posledního polene, a tak jediným zdrojem světla byly sluneční paprsky pronikající diamantově tvarovanými okenními tabulkami. Většina jich byla křišťálově průzračná, kromě několika menších, které byly zbarveny do modra.

Krom krbu zde byla také postel. Pár stolů a židlí. Závěsy z přepychového modrého sametu. Šatní skříň. Truhlice a psací stůl s čistými pergameny, vyhořelým svícnem, brkem a již vyprázdněným kalamářem. Pokoj měl také balkón se silným kamenným zábradlím. K posteli přivázala lano které si přinesla sebou omotané kolem pasu. Bylo krátké, ale stačilo k tomu, aby vyhodit z okna a sešplhat po něm do okna spodního pokoje, o kterém se již sama přesvědčila, že je prázdný a neobývaný.

Byla tu již dobrou půlhodinu sama. Čekala ve stinném koutě s Jehlou připravenou v pravé ruce. Již začínala přemýšlet o jiném plánu, když bylo za dveřmi slyšet kroky. Osoba byla sama a podle těžkých kroků se zdálo, že je oblečena ve zbroji. Kroky stoupaly nahoru po točitých schodech a když byly u dveří nejsilnější, bez přestávky pokračovaly dál a za chvíli odezněly na dalších schodech vedoucích do vyššího patra věže.

Dále přečkávala ve stínu. Nehybná jako kámen. Klidná jako stojatá voda. Trpělivá jako strom.

Když uplynulo několik dalších minut, byly slyšet na schodech další kroky. Rychlejší a lehčí než ty předchozí. Zvuk se zastavil v momentě, kdy byl slyšet nejhlasitěji. Kruh ve dveřích se otočil a dveře se se zasténáním otevřely. Do pokoje vkročila vysoká osoba v tmavém plášti. Zavřela a zamkla za sebou dveře. Pak se vydala napříč místností k protějšímu oknu. Cestou však zaváhala u stolu s jídlem. To byl moment na který čekala.

Stín opustil svůj úkryt. Tichým a lehkým krokem se zezadu přiblížil k cíli. Rychle jako jelen. „Valar Dohaerys“

Osoba se polekaně otočila a na jejím rameni se v pásu slunečního světla zaleskla lakovaná spona ve tvaru drozda. Stín poznal svůj cíl a Jehla vystřelila vpřed. Ostří meče snadno proniklo látkou oděvu a zajelo hluboko mezi žebra oběti.

V ten moment poznala, že se stala chyba. Uměla ovládat meč téměř stejně dobře pravou rukou, jako levou a přesto její zásah minul srdce.

To však nebyla jediná chyba. Ještě něco bylo špatně.

Ptáček

Pospíchala nádvořím do východní části hradu. Hlavou jí létaly všemožné myšlenky. Mysl ji zalétla k truhlici v jejím pokoji. K šatům které byly schované uvnitř. Pak si znovu vzpomněla na ten sen. Byl tak skutečný. Všechny byly tak zkutečné. Co když je opravdu naživu. Co když žije i Bran. Srdce jí bušilo jako zvon. Co když jsou ty příběhy které ji vyprávěl skutečné? Je vůbec něco takového možné?

Snažila si vzpomenout na všechno co jí Bran ve jejích snech ukazoval. O jejich otci, o Lyanně a o Jonovi. A ještě jeden, jeden příběh byl o Petyrovi a jejich matce. Nesmím ho nechat odjet.

Na posledním schodu málem zakopla. Zdálo se jí, že někde na konci chodby slyší mluvit Maddy. Nevěnovala tomu pozornost.

Další myšlenka se stočila k nebeským celám. Bronzový Yohn nenávidí Alayne, Petyrovu dceru, ale Sansa je dcera Eddarda Starka. Její otec a Yohn byli dobří přátelé. Když ho získám na svou stranu, bude při mne stát celé Údolí. Harry mne miloval. Byla to opravdová láska. Byla bych teď Paní Údolí kdyby tu noc nezmizel.

Zahla vpravo a vyběhla po schodech nahoru. Ale co když Yohn lhal a chce se sám stát Lordem Údolí jak tvrdí Petyr? Nevěřila tomu. Yohn je čestný muž. Možná jeden z posledních na tomto světě. Musí být.

Další myšlenka zalétla k Seru Lothorovi. Bude i on stát při mě? A Lady Waynwood?

Otočila kruhem ve dveřích a zatáhla za něj.

V její komnatě bylo šero a z ohně v krbu zbyly jen žhavé uhlíky. Jediná jistota kterou mám, je Wallace. Snad mu Gretchel vyřídila můj vzkaz. Kde vůbec je?

Vydala se k truhle na druhém konci pokoje. Cestou jí však něco zarazilo. Zastavila se u stolku se snídaní a nasála vůni fialek. Víno nebylo jejím oblíbeným nápojem, ale fialky měla ráda. Uvědomila si, že ještě nejedla a že má hlad. Letmo přelétla pohledem stůl. Jednu věc milovala víc než fialky. Citróny. Jenže přišlo zklamání. Gretchel žádné citrónové zákusky nepřinesla.

Z myšlenek na jídlo jí však vytrhl cizí hlas za jejími zády.

Když se vyděšeně otočila, projela jí hrudí ostrá bolest. Úder jí donutil udělat krok zpět a opřít se o stůl. Něco jí vyrazilo dech a když pohlédla dolů, z hrudi jí trčelo ostří štíhlého meče. Jak? Proč? Kdo?

Zmateně zvedla hlavu aby se podívala svému vrahovi do tváře. Stála před ní dívka. Tak krásná, že by klidně mohla být princeznou. Měla snědou pleť a ořechově hnědé vlasy spletené do dvou dlouhých copů. Na čele se jí leskly tři mosazné srpky měsíce. Jedinou vadou na kráse byl krvavý škrábanec na jejím obočí.

Vypadala úplně stejně jako ta dívka ve snu, až na ty oči. Ty šedé oči viděla již mnohokrát předtím a myslela, že už je nikdy neuvidí. Oči vlka.

„Aryo?“

Ztracená vlčice

To ne, to nemůže být pravda. Kousla se do rtu.

Ta osoba která stála před ní vypadala jako její sestra. Ale její sestra byla již dávno mrtvá. Tahle dívka byla starší, vyšší a měla tmavé vlasy a šaty prosté dívky. Ale přesto vypadala stejně jako ona. Mé vlastní oči mě klamou.

Vytáhla Jehlu ven z jejího těla. Dívka vyjekla bolestí. Opřela se loktem o stůl a klesla na koleno.

„Arya je mrtvá. Odkud znáš to jméno?“

„Aryo jsi to ty? To jsem já, Sansa. Copak mě nepoznáváš?“

Neviděla a necítila v jejích slovech žádnou lež. Nechápala to, nerozuměla tomu. To není její sestra, je to jen nějaká Alayne Kámen. Bastard z Údolí. Měla by jí umlčet jednou pro vždy. Měla by to celé ukončit. Ale její ruka s mečem zůstávala nadále nehybná. Jen si vyslechnout jméno které bylo vysloveno a předat dar. Dar milosti. Neklást zbytečné otázky. Nemáme právo soudit jiné.

„Máš být Alayne. Bastard Lorda protektora. Malý ptáček z Údolí. Ty jsi.. Ty jsi..“

„To je mé faleščné jméno. Skrývám se. Myslela jsem že jsi mrtvá. Že jste všichni mrtví. Že jsem zůstala sama. Poslední.“

Sansa si rukou držela ránu kam jí zasáhla Jehla. Hnědé šaty kolem její dlaně byly tmavě rudé jako  pohár velmy hustého vína. Arya před ní stála jako opařená. Bez jediného pohybu. Hlavou jí létaly nejasné myšlenky a nedokázala se na nic soustředit. A najednou ztratila svou prodlouženou paži. Jehla z ničeho nic ležela na podlaze a její ruce se zvedaly vzhůru. Dlaněmi si zakryla tvář.

Sansa

Princezna přejela rukama po své tváři. Odshora dolů a hned na to byly její dlouhé vlasy pryč. Mosazné srpky měsíce se s rachotem kutálely po podlaze a před ní se objevila tvář její sestry.

Stála před ní. Živá, z masa a kostí. Žádný sen, žádná lež. Nenáviděla svou sestru. Obviňovala jí za spoustu věcí, které se jí staly. Ale to bylo již tak dávno. Teď měla radost že ji vidí. Chtěla jí obejmout. Chtělo se jí plakat. Byla tak šťastná, že jí zase vidí.

Jenže všechna ta radost se jí rozplývala před očima. Protékala jí mezi žebry a prsty ven z těla, stejně tak jí mezi prsty unikal život. A s unikajícím teplem jejího těla jí opouštěla také síla.

„To jsi neměla být ty. Měla zemřít Alayne Kámen.“ Snažila se jí vysvětlit Arya.

„A také že zemřela.“ usmála se na ní, „Teď jsem zase Sansou. Tak jako jsem byla předtím. Než jsem se stala Alayne.“

V tu chvíli si vzpomněla na to, proč sem přišla a proč tak pospíchala. Na dopis který ráno dorazil a na všechny ty podivné sny, které se jí zdály.

„Aryo, teď mě dobře poslouchej. Ať jsi přišla odkudkoli a skrývala jsi se kdekoli. Musíš se vydat na Zimohrad. Vrátit se domů.“

„Já nemůžu. Zimohrad je zničený. Naši rodiče a bratři jsou mrtví. Viděla jsem to na vlastní oči.“

„Ne všichni. Aryo. Rickon je na Zimohradě. Je králem severu, a já. Myslím, že tam je i Bran, sedí v háji a modlí se k čarostromu, abych se vrátila. Abychom se vrátily obě. Aryo, já,“ podívala se dolů na své zakrvácené ruce a šaty. Bolest jí činila problémy dýchat. Já umírám. „Musíš se tam vydat mí mne.“

„Já ti pomůžu. Vydáme se tam spolu, uvidíš. Mistři ti pomůžou. Viděla jsem i kněze, který dokázal vyléčit mnohem horší zranění.“ Přiklekla k ní a pokusila se jí odtáhnout ruku od bodné rány.

„To je v pořádku. To nic není… mívám sny… Aryo, musíš se tam vydat i beze mne.“ Pokusila se na ní usmát. „Vždycky jsi byla víc Stark než já. Teď musíš být ty dědičkou Zimohradu, místo mne.“

Arya nad ní dobu stála a vypadalo to, že neví co má dělat.

„Každou chvíli sem někdo přijde. Chytnou tě. Musíš odsud utéct.“

„Ať klidně přijdou. Nikdy mě nechytí. Třeba je všechny zabiji když budu muset.“

„Co se to s tebou stalo? Aryo,..“ Do úst se jí dostala krev. Teplá, slaná chuť. „Aryo, musíš utéct. Prosím. Slib mi že najdeš naše bratry a pomůžeš jim. Slib mi to.“

Arya, jako duchem nepřítomná, pomalu sebrala ze země štíhlý meč. Přešla na druhou stranu pokoje. Otevřela okno a vyhodila ven lano které bylo přivázané k noze postele. Pak se jedním krokem ocitla na okenním sedátku a po druhém už stála v okně. Pak se na ní naposledy podívaly její šedé oči. Z její tváře nešly vyčíst žádné emoce. Ani strach, ani smutek nebo vztek.

„Je mi to líto sestro. Nemůžu tě žádat o odpuštění, ani ti nemůžu nic slíbit. Arya je mrtvá. Teď už jsem jen Nikdo.“ Pak zmizela a okno zůstalo prázdné.

Dovnitř vanul jen studený vzduch a vše okolo obklopilo ticho. Nemohla dýchat. Její šaty byly nasáklé krví a po tvářích jí stékaly slzy. Tentokrát to byly slzy beznaděje. Chtěla se postavit, ale nohy už jí neposlouchaly. Podařilo se jí akorát svalit se na podlahu.

Ležela tam sama a v komnatě byla čím dál větší tma a zima. Sledovala smítko prachu, které se jí před očima pomalu snášelo k zemi. Stříbrnou minci která se třpytila v šeru na konci pokoje. Cítila vůni fialek, kouře a čerstvého chleba. Závan čerstvého vzduchu jí chladil slzy na tvářích. Než zavřela oči, zdálo se jí, že slyší někoho bušit na dveře a volat její jméno. Už ani necítila bolest.

Pak se náhle světlo kolem ní rozjasnilo a ona znovu otevřela oči. Obklopily jí mraky bílé jako sníh a vítr si pohrával s jejími zlatohnědými vlasy. Cítila jej na bosých nohou, mezi prsty a všude po celém těle. Měla pocit, že létá. Že létá vysoko v oblacích a celý svět leží tam dole pod ní. Tak takovéhle to je? Zemřít?

Pak její tělo vydechlo naposled.

Arya

Zpět dolů šplhala tak rychle jak jí jen ruce a nohy dovolovaly a když byla konečně v úpatí hory, měla ruce sedřené do krve, šaty potrhané k nepoznání od těch původních a obvaz na její ruce byl opět nasáklý krví. Našla své věci v dutině stromu, přesně tak, jak je tam zanechala.

Po celou cestu dolů nad její hlavou kroužil sokol a každou chvíli se jí připomněl svým voláním. Aby na něho náhodou nezapomněla. Aby nezapomněla, že jí sleduje.

Je to tvoje vina. Chtěla na něho vykřiknout, ale pak si uvědomila, že to ona vyšplhala tam nahoru a ten pták jen bránil své hnízdo. A nic to nezměnilo na tom, že cílem byla její sestra a ona jí zabila.

Celou cestu dolů zvládala beze strachu a bez emocí. Ale když unaveně přiklekla k potůčku, aby se několikrát napila, uviděla na hladině vody svou tváře. Svou pravou tvář, Aryu Stark. Všechno co se tam nahoře stalo, se jí v ten okamžik vrátilo zpět do paměti a najednou viděla rozmazaně a do vody odkapávaly její slzy. V tu chvíli se tam chtěla vrátit. Udělat všechno jinak. Prosit a odpouštět, slibovat a plakat. Ale to už nešlo. Co se stalo nelze změnit. Slzy naštvaně setřela tím, co jí zbylo z rukávu.

Potok stékal dolů, do údolí. Rozléval se do šíře a mizel v kapradí. Měla chuť zmizet stejně jako on. Chtěla zapomenout. Ponořit se do chladné vody a odplynout pryč. Jenže nemohla. Někdo na ní čekal. Jména která byla vyslovena. Pak se jí vybavily poslední slova její sestry. Pokud bylo všechno co říkala pravda, pak by se měla vydat na sever. Jenže cesty domů nejsou nikdy jednoduché. Jít na sever mohlo být stejné, jako jít na jih. Mince má vždycky dvě strany.

Její žaludek měl hlad, ale jí se chtělo spíš zvracet, než jíst. Slunce už dávno zmizelo za horami a chvíli na to jej nahradil měsíc. Znovu si vyměnila obvaz a smyla z Jehly krev. Srpek měsíce jí přitom pozoroval. Jako by se na ní bohové skrze něj usmívali. Vysmívali se jí. Nenáviděla je, nenáviděla je všechny.

Už nemohla pokračovat dál. Byla tak unavená. Ulehla proto ke spánku pod jedním vzrostlým stromem, po jehož kmeni ztékaly pramínky smůly. Než usnula, věnovala své myšlenky tiché modlitbě. Modlitbě, kterou v sobě kdysi pohřbila. Nebo si to alespoň myslela.

„Ser Gregor, Dunsen, Sladký Raff, Ser Illyn, Ser Meryn,“ pak na chvíli zaváhala a poté pokračovala,„Černá Perla, Dívenka, Laskavý muž, Lorďátko, Šilhavec,..“

Poznámka autora: V průběhu psaní jsem si uvědomil/a, že jsem se nejspíš odtrhl/a od zadaných témat. Berme to tak, že až Mistr své dílo dokoná, bude tato povídka alternativní realitou. Doufám

Povídka č. 7 /3. kolo/

Bohužel kompletní putování Eurona nebude ve zbývajících knížkách publikováno. Proto přidám pouze to, co z jeho historie budou prozrazovat následující dvě knížky a kdo ví, třeba někdy na toto téma napíše GRRM Dugs and Egg. Do té doby musí postačit toto…

Výtažek ze Samovi kapitoly uprostřed Vichrů Zimy

*…*

Toho večera však nešel do učňovské jídelny jako obvykle. Zastavil se v krčmě U Brku a Korbele, kde se měl s Alchemistou konečně setkat. Sednul si k prázdnému stolu, v ruce stále žmoulajíc promoklý cár pergamenu. Nevěděl co si o tom má myslet. Několikrát přistihl sám sebe, jak se strachy celý chvěje. V hlavě mu znovu proběhla otázka, co tu vlastně dělá? a proč si teď neužívá chuť husté kroupové polévky s telecím masem v teple vyhřáté citadely.

„Teď už se určitě servíruje desert.“  Posteskl si polohlasem a na chvíli myslel jenom na salát ze sladké trávy, špenátu a slív, sypaný drcenými ořechy, který teď mohl spolu se svými druhy po soustech spokojeně uklízet do útrop svého žalůdku. Na místo toho seděl promoklý v odporném pajzlu, kde už jenom pečené hovězí, které si v nelibosti objednal, chutnalo odpornějš než to nejhorší jídlo, které kdy byl  nucen jíst na Zdi. Původně si chtěl dát jeho oblíbené úhoře pečené v hlívě, taková jídla ale v těchto dobách dostávali jen vojáci či vysoce postavení hodnostáři.

Když polknul poslední sousto, přistihl se jak opět sní o časech, kdy byl ještě na severu. Vzpomněl si na Jona a přemítal, co by v jeho situaci udělal on. Určitě by neutekl. Zůstal by tu, ať už po něm chce ten cizinec cokoliv. Ta myšlenka mu dodala odvahu. Dokonce natolik, že si objednal další kus hovězího, který podle jeho soudu chutnal ještě hůř, než ten předchozí. Napil se jablečného vína a zvídavě se rozhlédl kolem.

V hospodě bylo živo. Nebylo divu. Železná flotila, která před několika dny obklíčila město, mohla zaútočit každou chvíli, a tak si tu v posledních dnech kdejací žoldnéří a námořníci, jež v těchto těžkých dobách ztratili svou živnost, užívali své možná poslední chvilky života. Sam si toho ale nevšímal. Hledal někoho jiného. Někoho konkrétního.

Třeba už tu dávno je a pozoruje mě. Pomyslil si, přičemž ho opět opustila veškerá odvaha a on se zase začal celý třást. Znovu si přečetl krátký pergamen, když do hospody vstoupil záhadný muž. Měl zahnutý nos, husté černé kudrnaté vlasy a sotva viditelnou jizvu na pravé tváři.

*…*

Výtažek ze Samovi předposlední kapitoly Vichrů Zimy

*…*

Když vstoupil dovnitř, oněměl úžasem.

„Euron zítra zaútočí, nemáme moc času tedy,“ pokračoval Alchemista svým tipicky klidným hlasem.

Sam se ani nezmohl na odpověď. Byl tak okouzlen krásou hořících svící, že na chvíli úplně zapomněl kde je. Svíce byly vysoké, zakroucené a jejich hrany vypadaly ostřeji než většina mečů, které kdy měl tu možnost spatřit. Tři byly černé, jedna zelená a všechny dohromady vydávaly tak jasné a krásné barvy, že marně vzpomínal, jestli vůbec někdy viděl něco tak fascinujícího. Bíla, vypadala jako ten nejčerstvěji napadaný sníh. Žlutá, jako třpitící se zlato. Červená se měnila v plameny a samotný stín, jež svíce vydávaly, byl tak černý, že svět v oněch místech vypadal, jako by vůbec neexistoval.

„Nemáme moc času, slyšíš?“ Ozval se znovu Alchemista, tentokráte už výrazně vážněji a naléhavěji. „Slyším, samozřejmě. Já, já jen -“ než to stihl dopovědět, Alchemista pokračoval.

„Dneska musíš poznat pravdu. Euron je nepřítel. S Marwynovou smrtí však nepočítal, proto máme ještě naději a trochu času. Ukážu ti co vím a co je třeba, aby se nikdy nedostalo do špatných rukou.“

Jeho zvědavost pro tentokráté porazila jeho přirozený strach a tak se soustředěně zadíval přímo do plamenů svící.

Nejdříve neviděl nic víc než plápolající oheň. Brzy se ale začaly ukazovat první obrazy. Zprvu nejasné a rozmazané. Postupem času ale ostřejší až dokázal zřetelně rozeznat i tvář. To je on. To je Euron.

Štíhlý muž stál na přídi válečné galéry, když jeho loď konečně zastavila u vzdáleného mola tamního přístaviště. Sam ten přístav vůbec nepoznával. Usoudil, že se jistojistě nejedná o žádný přístav v Západozemí, ale nepamatoval si, že by o něčem podobném četl ani v knize Přístavy Svobodných Měst, kterou shodou okolností nedávno dočetl. Všechno kolem bylo temné. Dřevo, ze kterého bylo postavené molo, mělo zvláštní odstnín hnědé, který se i za jasného světla jevil spíše jako špatně zbarvený popel. Lidé, kteří procházeli kolem, na sobě neměli klasické šedé nevýrazné obleky, nýbrž všechny možné kombinace černé, doplňené o červené či fialové doplňky. Když si v dáli všimnul tlustého obchodníka, ani jeho šperky a znatelně drahá róba nehýřili jinými barvami.

Nemohl si na to zvyknout. Kromě dvou náhrdelníků, které spozoroval kolem krku místních kurtizánek a drobných barevných doplňků na oděvech místních, nebyla nikde ani zmínka po jakékoliv zelené, žluté nebo modré barvě. Voda zde byla šedá a dokonce i všechny stromy, které v okolí viděl, měly výhradně červené listy, jež se ševelily v odpoledním vánku. Všechno bylo zahaleno do hávu tmy. Ashai. Uvědomil si. Při té myšlence ho zamrazilo.

Co však Sama udivovalo nejvíce, byla otrhaná vlajka plápolající uprostřed přístavu. Fialová lebka v černém poli. Marně přemýšlel, zda-li tento symbol kdy viděl. Bylo to navíc v rozporu se všemi zvyklostmi tvoření erbů, neboť v Západozemí bylo dlouholetou tradicí, že na tmavém pozadí musí být zákonitě světlý znak, aby se v bitevním poli armády lépe rozeznaly. Nakonec však dospěl k závěru, že běloba na tomto místě není vidět skoro nikde. Dokonce i nebe, leč bez mráčku, mělo prapodivný odstnín fialové. Po krátké době mu došlo, že právě podivně zbarvená obloha vykresluje tyto barvy takové, jaké jsou a usoudil, že v jiných městech, by všechno co vidí, zaručeně vypadalo veseleji.

Nikoliv však zde. Nikdy nic podobného neviděl a při vší úctě k tajemnému městu, ani na vlastní oči vidět nechtěl. I když byl tisíce mil daleko a nahlížel do vzdálené minulosti, nemohl ze sebe setřást prapodivný strach, kterým bylo toto místo prosycené od brány až k moři.

Euron se dal mezitím do pohybu. Měl na sobě lehkou vázanou vestu z kvalitní hnědé kůže, dlouhé černé kalhoty a kožené boty. Meč po jeho boku se kýval ze strany na stranu, když pomalu vystupoval z lodi. Došel na břeh a nechal zbytek posádky napospas kontrole dvoum strážím, které měly na hrudi ten samí symbol, jaký Sam viděl na zdvyžené vlajce.

Vydal se rychlým krokem do hlouby města. V úzkých uličkách míjel rozzlobený dav, ve kterém Samovi všichni připadali krutí a zlí. Dokonce i trhovec, prodávající ryby v malém krámku, kolem kterého Euron procházel, vypadal jako by z každého kolemjdoucího nejraději strhal cáry masa a přidal je do své sbírky prodávaného zboží. Samovi z toho naskakovala husí kůže. Znova ho zamrazilo, ale dál sledoval Euronovi kroky.

Ten po krátké chvíli odbočil do jedné z bočních uliček, kde zmizel v útrobách chátrajícího domu. Uvnitř byla tma. Jediné světlo vycházelo ze svíce, marně plápolající uprostřed prázdné místnosti.

„Přinesl jsi co jsem chtěl?“ ozvalo se náhle, aníž by Sam věděl, okdud ten zvuk pochází. „Přinesl,“ odvětil Euron jistým hlasem. „Dračí vejce je na smluveném místě.“

„Dobře,“ odpověděl neznámý hlas. „Moje část dohody je již splněná. Roh už netrpělivě čeká, až bude moct změnit svého majitele.“

S těmi slovy se v jednom z rohů za hlasitého zahřmění propadl kus podlahy. Sam měl pocit, že ten zvuk musel slyšet celý Ashai. Eurona to však nerozhodilo. Najednou před ním stálo dlouhé kamenité schodiště a on věděl co má dělat.

Sam byl zmatený. Už slýchával příběhy o znovuzrozených dracích. Většina ale ukazovala na krásnou mladou královnu, jež jim vládne. Obraz se na chvíli rozplynul a Sam znovu uslyšel Alchemistův hlas. „Ten drak, se do Západozemí nedostane. Roh je prokletí, kterého bychom se měli obávat a je toho víc. Sleduj a pochopíš.“

Než se nadál, opět uviděl Eurona, kráčejícího po schodech dolů. Našlapoval pomalu, ale jistě. Ani jednou se neohlédl, ani jednou nezapochyboval. Když sešel poslední schod, zjevil se před ním dlouhý tunel, osvícený pochodněmi. Jednu vzal a vydal se kupředu. Společnost mu dělalo hejno neposedných netopýrů, splašeně přelétávajících ze strany na stranu. Jednoho dokonce musel odehnat pochodní. Netopýr však místo aby odletěl, vletěl přímo do plamenů pochodně, přičemž s hlasitým zapištěním vzplál jasným světlem a po krátké chvíli spadl na zem, přeměněný v popel. „Pitomej netopýr“ odfrkl si Euron a pokračoval dál.

Tunel ústil do rozlehlé místnosti, ve které, krom hromady kamení, nalezl co hledal. Zaprášený roh vypadal, jako by se nepoužíval již roky. Byl černý a obrovský. Červené pruhy zdobily celý jeho povrch a dodávaly jeho vzhledu uřčitý nepopsatelný nádech tajemna.

„Tvůj život je tvá cena,“ oznámil znenadání ženský hlas. „Budeš vypadat stejně, budeš uvažovat stejně, ale nebudeš už dále člověkem,“ pronesla líbezným hlasem a Sam v Euronových očích na okamžik záhledl strach. Teprve teď si všimnul ženské postavy stojící nyní už ve znatelně rozpoznatelném rohu jeskyně. Její temně černá róba, zdobená rudými drahokamy sahala až k podlaze. Tvář měla zahalenou v kápi, takže jí nebylo vidět do tváře. Jediného čeho si Sam všimnul, byla plná ňadra vystupující zpod upnuté róby.

„Tvým úkolem bude dostat se do Citadely, kde již budou hořet svíce. Použij je a najdi velký náklad dračího skla, putujícího do Západozemí. Nesmí se tam nikdy dostat! Marwyn budiž ti nápomocen. Pak bude tvůj dluh splacen a draci uposlechnou každého tvého slova.“

Když ženský hlas domluvil, Euron vytasil meč. „Mýlíš se Yaerys,“ řekl výhružným hlasem a rozběhl se směrem k záhadné ženě. Ani né vteřinu poté už bylo všem. Bez jediného náznaku nebezpečí, se Euron z ničeho nic svalil na chladnou zem. Bez poslední myšlenky. Bez jakéhokoliv času na to, aby změnil byť jen výraz ve svém obličeji. Bez dechu. Bez duše. Bez života.

Sam tomu nerozuměl. Přistihl se, jak se celý chvěje, když se obraz znovu rozplynul. „Ser Jorah již i s nákladem vyrazil z Ašáje. Qaithe mu v tom pomáhá. Nesmíme dopustit, aby se Euron ke svícím dostal,“ řekl Alchemista svým již opět klidným hlasem. Plameny, jež ještě před chvílí nabízely tuto nevídanou podívanou, byly rázem pouhým zábleskem plápolajícího ohně. Jako by chtěly Samovi pomoct, aby tu tíhu myšlenky nemusel snášet sám. „Ale vždyť umřel?“ Namítl nechápavě Sam.

„Umřel a teď je znovu mezi námi,“ pokračoval Alchemista. „Ty ho musíš zastavit!“

„Já, ale jak?“ Vyhrkl překvapený Sam. Odpovědi už se ale nedočkal. Vmžiku byl Alchemista pryč a on zůstál sám v přítomnosti dračích svící. Nedávalo mu to smysl. Nevěděl co má dělat. Chvíli mlčky seděl a snažil se přemýšlet, když v tom pod krkem ucítil chlad nabroušené čepele. V úleku vytřeštil oči. Na okmažik doufal, že je to jenom další obraz plamenů svící. Vzpřímený muž stojící v místnosti byl však skutečný. A co hůř. Přes pravé oko měl přetaženou černou pásku. Euron! Pomyslil si Sam.

Svíce krátkým zapraskáním vyplnily nastálé ticho, jež narušoval pouze pramínek ztékajícího vosku, jež z ničehonic začal vyvěrat z rozpálené zelené svíce.

*konec kapitoly*

Povídka č. 8 /3. kolo/

Klušeme spolu přes bílou pláň, dvě těla v rytmické souhře. On i já vydechujeme obláčky páry. Jsme na to zvyklí. Narozeni v noře pod sněhem, vyrůstající mezi rampouchy a zmrazky, umírající stářím pod padajícími vločkami sněhu.

Jsme seveřané.

Naši pozornost upoutá cosi na obzoru. Sladká vůně strachu a pochyb. Můj druh se zastaví, nasaje pach a našpicuje uši. Šedavá srst se mu plní novými vločkami.

Kořist?

Podíváme se na sebe. Lehce zrychlíme klus. Pach nabírá na intenzitě. Severní zajíc, bílý jako sníh vyrazí ze svého důlku ve sněhu. Okamžitě se rozběhneme. Zajíc instinktivně kličkuje, ale my jsme jistí jako břitva meče. Nakonec ho dostihneme. Zajíc chvíli naříká, než mu můj druh překousne páteř. Skromná krmě, ale mám právo prvního strávníka. I když mám obrovský hlad, dávám si pozor, aby teplé maso zůstalo i pro mého druha.

Vyšlo druhé slunce.

Zvědavě zvednu od kořisti hlavu a můj druh toho využije. Chňapne po torzu a dožere zbytek. Našpicuji uši. Něco se změnilo. Něco ve vzduchu… oteplí se.

V tu chvíli třeskne rána a vzduch se ohřeje ještě víc. Můj druh se odtrhne od kořisti, otočí hlavu, instinktivně se přikrčí, stáhne ocas mezi nohy a přiklopí uši k hlavě.

Otočím se po jeho pohledu a udělám totéž.

Padá na nás nebe! Má barvu a tvar stromu z ledových trnů.

Ta věc je obrovská, že si nepřipadáme jako štěňata, ale jako mouchy. Letí dolů, bachraté ledové břicho jej táhne k zemi. Na obzoru se tyčí vzrostlý borový les.

Za chvíli se rozletí na malé klacíky, které jsem jako malá hryzávala v noře. Odmrští nás to vzduchem od zbytků kořisti a já uslyším překvapené vykviknutí. Jsem to já nebo můj druh? Pak mne potká země i s ledovou pokrývkou a já si vyrazím dech. Mám pocit, jako kdyby se mi rozpadl hrudní koš na střepy. Chvíli ležím na boku a hvízdavě oddychuju.

Vstávej, čubo nebo zmrzneš!

Uposlechnu a pomalu si sedám na plece, odrážím se na přední a pak ze sedu ze zadních. Stojím. Bolí to, ale stojím. Můj druh leží o kus dál. Přiklušu k němu a s obavami mu olíznu koutky tlamy. Otevře oči a zmateně zavrčí. Za chvíli se zvedá na všechny čtyři i on.

Obzor vyrostl o tucet obrovských ledových trnů.

Z té věci vyzařovala zvláštní energie. Nebojím se jí, naopak, pociťuji zvědavost, já, věčně bázlivá severní vlčice.

Chvíli čekáme. Věc šveholí zvláštním jazykem. Můj druh na mne upře oříškové šikmé oči. Cítí to co já. Cítí i přes vrozenou bázlivost nehoráznou zvědavost.

Vyrazím jako první a můj druh mne lehce rezignovaně následuje. Věc roste, je opravdu obrovská. Vzpomenu si na den, kdy jsem se svými druhy prvně šla na lov. Mladá, nezkušená a kanec se před námi tehdy vynořil jako démon z pekla. Raněný, vzteklý, oslabený, ale přesto nebezpečný. Zdál se mi tehdy obrovský jako obzor a černější než mé největší strachy.

Z ledového stromu vycházejí nějaké věci. Malé, na dálku a oproti ledovým trnům drobné, dvouruké a dvojnohé bytosti, podobné těm co nás občas loví za Zdí.  Zeď, obrovská ledová stěna mezi naším světem a světem těch dvojnohých. Za ní na nás nečeká nic dobrého, proto se za ni bezdůvodně netouláme. My jsme dětmi chladného severu.

Ti drobní tvorové se vylupují z ledového stromu, i tak je ale vidět, že jsou vyšší než dvojnožci zpoza zdi.  Dvojnožci za Zdí se musí balit do našich kožešin, aby jim zima neublížila.

Tihle jsou téměř nazí a zima jim nic nedělá. Netřesou se jako ti malí zpoza Zdi. Jdou k sobě a chvíli se radí.

Pak si nás všimnou. Jeden z nich jde k nám. Chviličku se mi v srdci třepotá ptáček strachu, ale za chvíli se usadí a vyčkává. Instinktivně se krčím, cením zuby, klopím uši k hlavě, ale přesto stojím jak přibitá. Nemůžu utéct. Nebo nechci? Ani můj druh se nehne.

Tvor promluví. Jeho hlas je silný jako chlad severních větrů a křupavý jako kroky v čerstvém sněhu.

Pak se mne lehce dotkne rukou a následně mého druha.

Začala jsem plát.

Očima zakalenýma bolestí a ležíc na boku, nohama bezmocně hrabajíc ve sněhu vidím co se děje s mým druhem. Pak zavřu víčka a kňučím, ne, vyju bolestí. Nestydím se za to. Můj nářek slyší jen můj druh a ta bytost. V této chladné krajině moje tělo hoří zaživa.

Po nekonečné době bolest odeznívá.

Zvedám se.

Něco je jinak.

Jímá mne závrať. Zavrávorám. Dívám se svému druhovi na tělo. Očicháváme se, jako kdybychom se viděli poprvé.  Je stejný a přeci jiný.

Ublížil nám a přesto nás obdaroval. Zvláštní.

Bytost na nás po celou tu dobu upírala hluboce modré oči. Zářily jako chladné, neúprosné hvězdy. Pak odešel ke svým.

Jakási neviditelná pouta charismatu se uvolnila a my začali utíkat. Pryč od té věci, pryč od jejích modrookých osadníků.

Den a půl po tomto podivném setkání sama uháním a strhávám k zemi sněžného jelena. Sama! Jsme silnější, rychlejší a nebezpečnější než vlci.

Jsme větší. Mnohem větší.

Jsme nový druh.

Povídka č. 9 /3. kolo/

Katova spravedlnost

Počasí bylo suché a bezútěšné, slunce se vznášelo vysoko na obloze a mraky kolem něj nabývaly zvláštních tvarů.  Nad Rudou Baštou se vznášel pach smrti; neviditelný opar krve a násilí, přinášejíce nejistotu, žízeň a pochmurné myšlenky. Zaplňoval ovzduší starého hradu už od smrti bouřlivého krále, po jehož skonu se seveřané pokusili vyvraždit kamenné síně a uzmout pro sebe Železný trůn.

Ser Ilyn byl rád za alespoň tu trochu akce v jeho stereotypním povolání. Když potyčka v hradu vypukla, popravčí to přímo cítil ve svých kostech. Vyšel tehdy ze svého pokoje, meč nabroušený, až se lesknul v ponurém slunečním světle. Jeho stará hradní čepel v tu chvíli konečně po dlouhé době okusila chuť krve, když se s křupnutím zaryla do těla nebohého vojáka, jehož stará  napodobenina plnovousu za zabarvila rudými kapkami a bledé oči na něj zíraly s nepopsatelnou hrůzou.

Znuděně seděl ve svém starém, zaprášeném pokoji a přejížděl zaobleným brouskem po masivní čepeli. Když se na ní člověk pozorněji podíval, mohl na ní vidět malé vlnky, vzniklé v důsledku nesčetného překládání tepané oceli přes sebe. Valyrijská ocel. Vždycky ho fascinovaly zbraně vyrobené tímto způsobem, ať už to byly obyčejné dýky či obouruční meče, jako byla tato zbraň, která kdysi patřívala lordu Starkovi z dalekého Zimohradu.

Bylo divné, jak se lidé dokázali přetvařovat a měnit strany rychleji, než by drak spálil otep slámy. Ilyn o tom seveřanovi slýchával, že je to velice čestný muž, který by raději strčil ruku do ohně, než aby zradil svého dlouholetého přítele, se kterým dokonce rebeloval proti dračím panovníkům a riskoval pro něj svůj život. Kat k němu nechoval lásku, ale za tenhle čin ho alespoň respektoval jako schopného válečníka a dobrého muže. Byla to, koneckonců,  částečně i jeho zásluha, že Šílený král už nesedí na jeho kdysi zarputile drženém trůnu.

Ještě bych měl jazyk, nebýt toho proklatého hajzla. Kdyby ho předtím nestihl zabít ser Jaime, nepochyboval o tom, že by se na Aeryse vrhnul jako šílenec a ubodal ho k potupné smrti, protože to bylo jediné, co si ve svém mizerném životě zasluhoval. Naneštěstí, Ilyn celou bitvu o Královo Přístaviště prospal na otepi slámy ve stájích opilý, což si celý život vyčítal a nesmírně se za to styděl. Tehdy dávno, kdy pod vlivem rozjařenosti ze soudku dobrého vína vyřkl onu osudnou větu, si zapřísáhl, že se už nikdy v životě nenapije alkoholu. Nakonec však skončil tak, že se opíjel dnem i noci, ve stájích spával v neustálém zápachu koňských výkalů a nemytých štolbů, jež ho často vyháněli ostrými vidlemi ven. Jelikož si na ně nemohl beze zbraně ani jazyka nic dovolit, musel vydržet šikanu od jakéhokoli hradního floutka, kterému se zrovna zachtělo si do někoho praštit. Teď už si na mě takhle nedovolí.

Jeho místnůstka byla malá a stísněná, ideální bydlení pro někoho, kdo nechtěl být příliš znám a nevadila mu ponurá samota. Jeho kroužková zbroj, jako vždy bez jediného smítka rzi, byla položená na dřevěném stolku postaveném v rohu pokoje. Byla vykována u jednoho z nejlepších zbrojířů v Králově přístavišti a stála ho mnoho useknutých hlav, než nastřádal částku potřebnou k jejímu vyhotovení.Nástroje Královy Spravedlnosti musejí být ty nejlepší, jaké si je možno pořídit, říkal si často Ilyn, jinak by mohl královu spravedlnost vykonávat každý.

Nikdy nevěděl, co dělat s časem, kdy zrovna nemohl nikomu oddělit hlavu od těla, nebo ho král nepovolal, aby ho někam doprovázel. Většinou jenom ležel na své nepohodlné posteli, zíral do stropu a přemýšlel o tom, co všechno by nyní mohl dělat, kdyby dokázal mluvit se svým okolím. Ještě si pamatoval svůj bývalý hlas, vysoký, pevný a nekolísající, hlas, kterým si často vysloužil poslušnost svých bývalých spolubojovníků. Velitel čestné stráže lorda Tywina, pche. Neměl jsem se k nim vůbec dávat. Pár stříbrňáků za týden bylo sice dobrým lákadlem, ale o jazyk kvůli nim opravdu přijít nechtěl. Kdybych to jen věděl.

Na jeho oprýskané dveře kdosi dvakrát zaklepal. Co po mně zase chtějí, u všech čertů? Namáhavě vstal z postele, protáhl svoje staré klouby a otevřel dveře. Za nimi stál lannisterský strážný se špatně neoholenou tváří a na rameni purpurovým pláštěm, jehož utržený střapec mu volně vlál.

„Sere Ilyne, jeho výsost král Joffrey tě volá k popravě. Je to neodkladné. Připravili jsme vám na nádvoří vašeho koně.“ Způsob jeho mluvy naznačoval, že se v katově společnosti necítí zrovna příjemně.

Neříkala královna, že mě tu nebude potřeba? Ilyn na vojáka chvíli zamyšleně pozoroval, než se začal znepokojeně ošívat, a nakonec stroze přikývl. Král je král, pomyslel si. A trochu čistého zabíjení přece jenom nikdy neuškodí. Otočil se do svého pokoje, vzal kliku a  s bouchnutím zavřel dveře. Hned potom uslyšel kroky na kamenných schodech, jak se vzdalovaly do horních pater.

Ser Ilyn Payne si naučenými pohyby oblékl svoji kroužkovou zbroj a připevnil si Led na popruh, který měl na zádech. Pečlivě si ho utáhl koženým řemínkem, aby během chůze meč neplandal a neřezal ho do zad. Když byl navlečený a připravený, vykročil hrdě z místnosti a vyšel po kamenných schodech nahoru na udusané nádvoří. Kůň již na něj čekal připravený, jeho černá hříva byla ponuře rozcuchaná a jizva pod okem se mu leskla. Dlouhý čas přemýšlel, že by dal svému hřebci nějaké zlé a smrtonosné jméno, dokud si neuvědomil, že by to jméno nedokázal nikomu sdělit. Od té doby mu v duchu říkal prostě Kůň.

Zvony v dálce vyzváněly královu smrt, jejich monotónní dunění se rozléhalo po městě a pomalu se stalo běžným zvukem každodenního života v Králově přístavišti. Pamatoval si, kdy posledně zvonily zvony – po smrti krále Aeryse; zvonily jeden, jediný den, jako pochmurné zadostiučinění nad jeho šílenou vládou.Nezasluhoval si ani vteřinu smutku. Kdybych zemřel já, nikdo by pro mě zvony nezvonil, i když jsem rozhodně nenapáchal tolik zvěrstev jako ten kretén. Ale Ilyna Paynea bohužel nikdo rád neměl, všichni z něho měli… nedalo se to nazvat strachem, spíše se všichni v jeho společnosti cítili nepříjemně. Malá děvčátka se rozplakávala a utíkala ke svým matkám, kdykoli se na ně podíval, vojáci se na něj dívali ostražitě a s nedůvěrou. Nevěstky se od něj odvracely při jejich práci, aby mu alespoň nemusely koukat do poďobané tváře. Mají zatraceně dělat svoji práci, ne se bát.

Podal Led štolbovi, kterému očividně dalo práci ho vůbec udržet nad zemí, a sám vyskočil na svého koně. Nohy dal do kožených třmenů, meč si pověsil zpět na rameno, až se pod jeho tíhou málem prohnul. Slábnu stářím. Nakonec se podíval na štolbu s tázavým výrazem v očích, v naději, že hoch pochopí jeho nevyřčenou otázku. Naštěstí byl chytřejší, než by se z jeho hloupého kulatého obličeje mohlo zdát.

„Bude to na Visenyině kopci, můj… můj pane. Očekávají vás tam, prý si máte pospíšit.“ zabručel hoch nervózně, odvraceje pohled od katovy tváře.

Není nový? Tohohle jsem tu ještě neviděl. Zeptat se ho však nemohl, tak nechal nevyřčenou otázku nevyřčenou a zabořil zvířeti paty do slabin.

Stráže u brány byli právě zaměstnáni soubojem o to, kdo nejvíce pobaví jakousi nevěstku z dolních čtvrtí. Ani jeden z nich si nevšiml projíždějícího sera Ilyna, jehož kůň hlasitě klapal. K čemu tady jsou? Ti by si nevšimli ani beranidla projíždět branou.

V páchnoucích uličkách horních čtvrtí to dnes velice žilo. Nový příliv přistěhovalců z říčních krajin se velice podepsal na už předtím dost špatné úrovni obyvatelstva, kterou bylo Královo Přístaviště prakticky pověstné. Tam, kde neudržovali pořádek zachmuření příslušníci městské hlídky, žil zločin. Lidé tam kradli svým sousedům a mnoho pochybných obchodníků z Města Racků či Bílého přístavu tam prodávalo svoje jídlo za vražedné ceny. Ilyn při pohledu na ně přemýšlel, zda je nebude muset někdy v nejbližší době popravit také. Poslední dobou byl jeho meč stále nabroušený, ostrý, a často umývaný od zaschlé krve.

Jezdci, chodci i povozy mu spěšně ustupovali z cesty po pouhém pohledu na jeho tvář. Někdy, když měl Ilyn špatné chvilky, ho dokonce mrzelo, že působí na lidi tak špatným dojmem. Určitě jsou i muži odpornější a děsivější než já. Třeba Skřet. Bylo to nechutné stvoření, děsivá hříčka přirody, která měla jedině to štěstí, že se narodil do správné rodiny. A nikdo mu nevytrhnul jazyk.

Když dojel k mramorovému náměstí na Vysenyině kopci, slunce svítilo přímo nad jeho hlavou. Před Velkým Baleorovým septem, jehož sedm věží se lesklo na odpoledním slunci,  postával hlouček lidí. Stál tam král Joffrey, jehož oblek byl z honosné purpurové tkaniny, s krásně vyšitými jeleny a lvy, vyobrazené zlatými a stříbrnými nitěmi. Na hlavě se mu leskla třpytivá koruna, která téměř splývala s jeho dlouhými kučeravými vlasy. Povídal si s Ohařem, jehož bílý plášť ošklivě kontrastoval s jeho spálenou tváří. Kolem nich postávali ostatní členové Královské gardy s jejich bílými štíty a kovovými přilbicemi, ochraňovali chlapeckého krále a nedůvěřivým pohledem pozorovali sera Ilyna. Hlupáci, ani svého předchozího krále jste nedokázali ochránit.

Královna byla oděna v černém smutečním šatu prošitém lesklámi černými perlami. Její krásné zlaté vlasy splývaly v pramenech až do půlky jejích zad, lesknoucí se v odpoledním světle. Hezká ženská, pomyslel si ser Ilyn, ale zlá a mocichtivá. Nechtěl bych mít takovou po svém boku.

Při pohledu na něj nejdříve chvíli vyplašeně zírala, pak stočila hlavu ke svému synovi. Ser Ilyn se mezitím sesednul ze svého koně a postavil se k mramorovým schodům. S nevýrazným zájmem pozoroval několik septonů, chodíce za svými denními pracemi a jejich novice, kteří se v rozích náměstí modlili ke svým sedmi bohům.

„Říkala jsem ti, že toho kata nepotřebujeme! Ten hlupák se nám přizná. Dobře víš, že si nemůžeme dovolit riskovat jeho smrt.“ řekla královna šepotem, ale Ilyn ji přesto zřetelně slyšel.

„Však já to nějak zařídím, matko.“ řekl Joffrey tónem, který naznačoval, že se o tom nechce dále bavit.

„Pokud ho zabiješ, říše bude krvácet. Ze severu se k nám nahrnou všichni vazalové Starků a Řekotočí a bude jen otázkou času, kdy tě probodnou ve spánku.“

„Nepoučuj mě, matko.“ řekl Joffrey.

„Pamatuješ na-“

„Nepoučuj mě!“ vykřikl Joffrey zarputile, s umíněným výrazem v obličeji. Z toho by nemusel být špatný král, pomyslel si ser Ilyn, nenechá se ovládat ženskou slabostí. Jeho matka se od něj odvrátila se zahanbeným výrazem v očích. Hrubě okřikla kolem procházejícího septona s velkou bichlí v ruce, který spěšně odpochodoval do knihovny na druhé straně náměstí.

Ze záhybu Kovářské ulice se vynořila skupina lannisterských strážných, držící mezi sebou ztrhaného muže s umaštěnými hnědými vlasy. Zíral netečně do země a nechal se vést, jeho noha byla obvázaná hnijícím obvazem. Jeho oči byly smutné a smířené se svým osudem. Lord Eddard Stark, velký pán Zimohradu. Měl by stát hrdě i přes svoje nohy, dostává se mu pocty. Lidé na něj hned tak nezapomenou, když ho popraví veřejně na náměstí. Budou ho proklínat, ale nebude to zase jen další mrazivý strážce Severu.

„Otče!“ ozval se přidušený výkřik. Ze dveří septa vyběhla dívka s umučeným výrazem, zlatohnědé vlasy měla rozevláté, šaty se jí pletly pod nohama. Oči měla zarudlé od pláče. Sansa. Joffrey by si měl vybírat lepší lidi, tahle hloupá holčička mu za to nestojí.

Její otec se na ní ztrhaně, ale potěšeně podíval.

„Sanso…“

Sansa Stark ho chtěla obejmout, ale vojáci se nejdřív podívali na krále, zda jí to mají dovolit. Joffrey po chvilce váhání přikývl a stráže ho na chvíli pustili, ovšem vytáhli ze svých kožených pochev meče a namířili je na něj, aby nemohl uprchnout. Vždyť stěží kulhá, tupci hloupí. Kolem postávající septoni se zaujetím přihlíželi ve svých šedých róbách, někteří s lítostí, někteří se zaujetím.

Dcera se vrhla do otcovy náruče a chvilku v ní setrvávala. Ten chlap musí odporně páchnout, vypadá pomalu jako kostlivec.

Joffrey celou scénu pozoroval s pohrdavým pobavením, jeho koutky zvednuté v posměšném úsměvu.

„Užij si to, zrádče, bude to tvoje poslední objetí s tvojí milou dceruškou. Ani neuvidíš její blonďaté synáčky, až je jí udělám.“

Sansa se na krále překvapeně a zahanbeně podívala. „Joffe-“

„Tvoje Výsosti. A už toho bylo dost. Svolejte celé město! Ať všichni vidí, jaká je ve městě spravedlnost.“Konečně, v tomhle horku se to nedá vydržet.

Nahoře ve zvonici začal vyzvánět velký bronzový zvon, jeho dunění se začalo Ilynovi rozléhat v uších a zařezávalo se mu do bubínků. Všiml si, že to mají naplánované velice dobře. Všechny ostatní zvony ve městě téměř okamžitě utichly a za chvíli zvonil jen ten nad ním, jehož zvuk se rozléhal po celém městě. Zatímco ho sluhové začali rozhoupávat, celá společnost se začala přesouvat ze schodů Baleorova septa na mramorovou tribunu. Kat zůstal stát blízko zdi septa, ale zaznamenal, že lorda Eddarda odvádějí dovnitř do bílého chrámu. Chtějí z toho dokonce mít velké představení. No, já jim ho dávat nebudu, jeden sek a jde se pryč.

Netrvalo dlouho a na koních přijeli Malíček i eunuch Varys, který byl oděný v róbě z nějakých drahých látek, jeho kulatý obličej stále holý jako dětská tvář. Sesedli s koňů, dva štolbové v hnědých  vestách jim je odvedli do stájí a oba dva vyšli elegantním krokem na tribunu, procházejíce kolem ustupujících strážných.

Na náměstí se začal srocovat dav z celého města. Ilyn stál za strážemi pod tribunou, skrytý většině nepozorných pohledů davu, ale někteří si ně něj začali ukazovat a mluvit ke svým sousedům. Jen si ukazujte, jsem na to zvyklý. Byly tam všechny druhy lidí, co se dají ve městě sehnat – byli tam obyčejní dělníci, unavení od každodenních prací, vojáci, vyzbrojení kopími a oděni ve své kroužkové zbroji se zlatým pláštěm. Byli tam obchodníci z celého světa, černovlasí Norvošané, lidé z Letních ostrovů s pletí tmavou jako ebenové dřevo, Braavosané se svými oděvy s purpurovými znaky a kdesi také zahlédl tu vránu, co sem přišla za Starkem až od mrazivé Zdi na severu. Z Ulice sester vyjížděly povozy se čtyřmi koly, lidé se snažili na ně naskakovat, aby lépe viděli. Z budovy za ním vykukovalo mnoho septonů, starých i mladých, tlustých i hubených. Bohové nedělají rozdíly.

Dva zlaté pláště vyvedly lorda Eddarda před dveře Baelorova septa a vyšly s ním na mramorovou tribunu. Vypadalo to, že ho převlékli. Měl na sobě kabátec se zlovlkem vyšitým perlami a na ramenou těžký šedý plášť, jenž jeho osobě alespoň propůjčoval určitou důstojnost. Králokat má zvláštní zálibu v probodávání urozených lidí, pomyslel si při pohledu na jeho nohu.

Za ním stál starý nejvyšší septon, jeho obřimné břicho mu viselo přes pás. Zakrývala ho dlouhá bílá róba velká jako menší plachta, s hvězdou vyšitou sedmi různými barvami nití, jedna pro každého boha. Na hlavě se mu skvěla obří koruna z drahých kovů, které se leskly v odpoledním slunci a dodávaly jeho nejblžšímu okolí zvláštní, mnohobarevný odstín. Plýtvají pěnezmi na takovéhle zbytečnosti, místo aby je použili na výrobu zbraní a těžbu kovů. Je válka, kruci, a bohové mohou počkat.

Mezitím už bylo náměstí přecpané lidmi, kteří se navzájem strkali a nadávali si na prosluněném mramorovém povrchu. Dokonce i na sochu starého krále Baelora Požehnaného vylezl nějaký špinavý floutek a pozoroval scénu kolem sebe z krásně vyvýšeného místa mezi jeho velkými kamennými chodidly. Lidé netrpělivě očekávali začátek popravy, bavili se mezi sebou navzájem a jejich hlasy tvořily hlasitý, nesrozumitelný šum. Nikdo na tribuně neřekl ani slovo, všichni mlčeli jako na pohřbu a shlíželi do davu. Já stejně nemám na vybranou.

Ilynovi bylo přes jeho černý plášť velice horko, což jenom podporovala jeho kovová zbroj. Pohlédl na rytíře Královské gardy, kteří se ve svých plátovaných brněních museli na pražícím slunci přímo upékat. Pod nimi se nejspíš potili jako otroci ve Volantisu, ale žádný to na sobě nedal znát. Rytíř Gardy by se radši upekl, než by poskvrnil čest svého krále. Že ano, sere Jaime?

Velký kovový zvon se pomalu utišil, pomalu doznívajíce jako ztracená ozvěna. Dav se mezi sebou pomalu přestal bavit. Zaplňoval nyní celé náměstí, byl i v ulicích, které do něj vedly, natěsnán hlava na hlavě.

Zrádce začal mluvit. „Jsem Eddard Stark, lord Zimohradu, pobo-“ Lidé ho neslyšeli a začali nespokojeně vykřikovat, aby mluvil hlasitěji. Velitel stráží v jeho černozlatém brnění ho ošklivě nakopnul do boku svou okovanou botou.

Stark po něm vrhl nenávistný pohled a začal mluvit velice jasným a zřetelným hlasem tak, aby ho slyšelo celé náměstí. Jen křič, seveřane, aby celé město slyšelo, jak jsi nás chtěl zbavit krále.

„Jsem Eddard Stark, lord Zimohradu a pobočník krále a přišel jsem, abych se před zraky bohů i lidí přiznal k zradě.“ Davem to zašumelo, někteří začali pískat a vykřikovat různé posměšky, jako „Do pekel s tebou, zrádče!“ a  „Teď už se ti nechce trůnu, co?“. Strážný před Ilynem se uchechtl. Stark začal mluvit ještě hlasitěji, teď přímo křičel a jeho hlas se rozléhal mezi budovami.

„Zradil jsem víru svého krále a důvěru svého přítele Roberta. Přísahal jsem, že ho budu bránit a ochraňovat, a přesto ještě předtím, než jeho krev vychladla, zosnoval jsem plán, jak zbavit trůnu jeho syna, zabít ho a zmocnit se koruny pro sebe.“ Ser Ilyn si představil Eddarda jako krále. Rozhodně lepší useknout mu hlavu, než ho vidět s korunou. Tihleti lidé vládnou jenom pustinám, neví nic o opravdovém kralování.

„Ať jsou nejvyšší septon a Baelor Milovaný a Sedm svědky pravdy, kterou zde nyní říkám: Joffrey Baratheon je jediným pravoplatným dědicem Železného trůnu a z milosti všech bohů

pánem Sedmi království a ochráncem říše.“

Kdosi z velké masy lidí po něm hodil kámen, který se s tichým plesk zabořil do Eddardovy tváře a odrazil se na zem. Někdo z davu vykřikl. Tenký pramínek krve stékal zrádci po obličeji a vpíjel se do jeho hnědých vousů. Zanedlouho začaly létat další kameny, několik se jich trefilo do zlatých plášťů kolem odsouzeného, jejichž brnění vydalo hlasitý zvuk po prudkém nárazu. Před krále a jeho matku se postavili Meryn Trant i Balor Swann a oba zvedli své bílé štíty na jejich ochranu. Nad davem začalo kroužit několik vran, temných zvěstovatelek smrti, a jejich černá křídla vrhala na Ilyna stíny, zatímco mu prolétaly nad hlavami.

Když kameny ustaly, starý septon poklekl ve svém rouchu před krále a královnu.  Chraplavým, ale rázným hlasem, pod kterým byl znát odstín vína, pronesl:

„Podle toho, jak hřešíme, tak také trpíme.“ Jak jsem zhřešil tehdy, když mi vytrhli jazyk? Říkal jsem jen a jen pravdu. „Tento muž se zde, na tomto svatém místě, před tváří bohů i lidí, přiznal ke svým zločinům.“ Septon zvednul ruce. „Bohové jsou spravedlíví, a přesto nás Baelor Požehnaný také učil, abychom byli milosrdní. Co se stane s tímto zrádcem, Tvoje Výsosti?“ pohlédl s tázavým pohledem na chlapeckého krále.

Dav začal vykřikovat, ale Joffrey si jich nevšímal. Vystoupil zpod jeho ochránců a odpověděl na septonovu otázku.

„Moje matka si přeje, abych lordu Eddardovi dovolil dát se k černým, a lady Sansa prosí o milost pro svého otce.“ To snad ne… že bych tady přece jenom byl zbytečně?, pomyslel si kat a pozoroval, jak se král podíval na Sansu a konejšivě se na ní usmál.  Nakonec se obrátil zpátky k šumícímu davu a vysokým chlapeckým hlasem pronesl: „Jenomže ty mají měkká srdce žen. Dokud budu vaším králem já, zrada nikdy nezůstane bez trestu. Sere Ilyne, přines mi jeho hlavu!“

Konečně. Dav před ním nadšeně zaburácel, Varys vyběhl na tribunu a začal krále zuřivě přemlouvat, jeho matka k němu též naléhavě mluvila. Joffrey jenom samolibě vrtěl hlavou. Před Ilynem ustoupily stráže a on vykročil rázným krokem na tribunu, míjejíce všechny urozené lordy Králova přístaviště, všechny oči v řvoucím davu hleděly na něj. Připadal si jako slavný a oblíbený muž, jako nejlepší král, nejzbožnější septon.Ozval se pláč zrádcovy dcery, sladká hudba v uších spravedlnosti, který si měla zanedlouho vybrat svoji daň.

Přišel k odsouzenému, v jeho modrých očích spatřil smířený výraz.  „Udělej to rychle,“ řekl Stark Ilynovi, aniž by se na něj podíval. To se neboj. Kapitán stráží vydal příkaz. Ilyn vážně přikývl a vytáhl Led z pochvy, jehož vlnkovaná čepel se leskla v odpoledním světle, těžká, ale smrtonosná. Odměřil si seknutí, zvedl čepel nad hlavu. Lid na náměstí zatajil dech, a on švihnul, jistě, mocně a spravedlivě. Svět kolem něj zaburácel a Ilyn se cítil živý jako nikdy předtím.

Povídka č. 10 /3. kolo/

Rosalinda Dlouhovodová, 1409

Kráčela jsem z tržiště ověšená jako Vánoční stromeček. V jedné ruce taška s písemkami, ve druhé síťovka s levnými grapefruity a přes rameno ještě kabelka s osobními věcmi. Těžký to úděl svobodné učitelky malých fakanů s mizerným platem.

Musela jsem si svůj náklad odložit, abych si trošku odpočala. Byl sice pátek a svítilo sluníčko, ale já jsem měla dokonale zkaženou náladu mladým Orestem Footem, který u zkoušení neuměl a ještě byl hrozně přidrzlý. Měla jsem jít na výzkum nebo na překládání, ale ne, já blb si namlouvala, že mě práce s dětmi bude naplňovat.

“Lindo. Lin!” Otočila jsem se, abych zjistila, kdo volá mé jméno, ale nikoho známého jsem nepostřehla. Až po chvíli jsem uviděla černovlasého muže, který spěchá ke mně.

Napoleon Manderly byl můj bývalý spolužák z vysoké. Jeho matka mu dala velkolepé jméno, ale moc se k němu nehodilo. Byl věčně zahrabaný v knížkách a na holky měl smůlu. Pamatuju si, že do mě byl strašně zamilovaný a já jsem neměla to srdce ho nemít ráda. Dalo by se říct, že jsme byli kamarádi. A taky mě jednou kvůli tomu, že jsem na víkend odjela na chatu a zapomněla zavřít ledničku vyhodili z kolejí, vzal mě na týden domů, než jsem si něco našla.

“Napoloeone, ahoj. Jak se ti prosimtě vede? A co vůbec děláš v Králově přístavišti?”

Zatvářil se potěšeně, že jsem ho poznala a kamarádsky mě objal. “Moc rád tě vidím, Lin. V Králově přístavišti teďka pracuju, poslali mě, abych šéfoval zdejší Daenerys. Hlavní město to sice už bohužel není, ale zato uvidím každý den na Rudou Baštu a zdejší památky. V Bílým přístavu je tak maximálně historická mincovna.”

Daenerys byla archeologická firma, která se zabývala 1. až 5. stoletím. A zatímco jiní kluci chtěli být závodníci na dracích nebo cestovatelé, on odjakživa snil o práci v Daenerys.

Usmála jsem se na něj. “Tak to moc gratuluju. Já jsem pořád na stejným,” sdělila jsem mu a trpce jsem ukázala na tašku s písemkami.

“Co učíš?” zajímal se hned, i když to dobře věděl.

“Dějiny a pentoštinu,” odpověděla jsem mu.

“Pentoštinu? To chce někdo studovat?”

“Už to není jen stará dobrá volantština. Když jsme se od nich odtrhli, všichni ten jazyk začali nenávidět. Dneska je povinná braavoština a jako druhej jazyk pentoština nebo lorathština. Pentoština je sice těžká, ale domluvíš se s ní v Myru, celkem i v Tyroši a když jsi šikovnej, tak v Lysu. Jo, a někdo se učí valyrijsky, ale to je podle mě zbytečný, když teda nejdeš na medicínu nebo valyristiku.”

Kýval hlavou, ale nic neříkal. Abych přerušila to trapné ticho, vytáhla jsem namátkou jeden sešit a ukázala mu pentoštinu.

“Jak může někdo napsat t´Atar moko nuph místo ta´tar mocco nuph?” Otočila jsem sešit, abych zjistila, který expert to byl. “No jasně, Melisa Xhoová. Člověk by si myslel, že když má předky z Letních ostrovů, tak jí to půjde.”

Napoleon mě ale vůbec neposlouchal a prohlížel si moji síťovku s grepy.

“Tobě ty kyselý koule chutnají?”

“Moc ne, ale jsou levný a nějak ty vitamíny do sebe dostat musím. Jabka z Roviny jsou výborný, ale hrozně drahý.” Začervenala jsem se, a protože jsem neměla chuť se vybavovat o svých finančních prostředcích, nadhodila jsem spěšně nové těma. “Četla jsem tvůj článek v Severníku. Je docela odvážný tvrdit, že Sansa Stark a Alayne Kámen nebyla jeden člověk, lidi tu legendu zbožňují.”

“Prosimtě, nejsou na to důkazy a já už jsem nutně potřeboval napsat. Teď se zabýváme rodem Starků. Škoda, že vymřeli, přišli mi zajímaví.”

Jakmile došlo na historii, dokázali jsme se my dva bavit nekonečně dlouho. Čas rychle letěl a asi po třetím odbití zvonu v Baelorově septu jsem si uvědomila, že je mi strašná zima a nemám svetr.Už jsem se s Napoleonem chtěla rozloučit, ale on mě stáhl zpátky na lavičku. “Počkej, můžeš přespat u mě, bydlím v Říční, směrem ke Královské bráně, to je kousek.”

Neměla jsem co na práci, a tak jsem šla s ním.

Zavedl mě k jednomu z nejmodernějších domů ve městě a odemčel. “Služební bydlení,” řekl a pokrčil rameny.

Když jsme vešli do předsíně, viděla jsem, že není tak okázalý jen zvenku. Měl prostorné pokoje s velkými okny a luxusním nábytkem. S mým ubohým 2+kk poblíž Blešího zadku se to vůbec nedalo srovnávat.¨

Najednou se ozvalo dusání a z jednoho z pokojů se vyřítila malá černovlasá holčička a skočila na Napoleona. Za ní vyšla asi dvacetiletá holčina s fialovým melírem.

Šlehla jsem po hostiteli o pohled a žádala ho tím o vysvětlení.

“Lindo, tohle je má neteř Ani-”

“Neteř, jo?”

“Jo,” řekl mi naštvaně. “Má neteř Anita. Brácha měl před rokem havárku a on i jeho Larisa zemřeli. Anitčinu sestru Zoe si vzali naši, ale na dvě si natroufali, a tak jsem Anitku dostal já. Jo, a tohle je naše chůva Ilsa.”

Otočil se k ní a řekl jí: “Omlouvám se za zdržení, potkal jsem kamarádku z vysoké. Teď můžete jít.”

Ilsa cosi zamumlala, popadla svůj kabát z věšáku a odkráčela.

Napoleon si oddychl a otočil se k holčičce. “Ani, tohle je Rosalinda Dlouhovodová, má přítelkyně. Lin, Anita Manderlyová, má neteř.”

Dívenka se mi vrhla do náruče a šťastně se zeptala: “Nová maminka?”

Napoleon zrudl, Anitka se zatvářila roztouženě a já jsem si uraženě odfrkla. To určitě, zrovna já mám zapotřebí dělat matku cizímu děcku. Chladně jsem se Napoleona zeptala, kde budu spát. Když mi ukázal na rozestlanou manželskou postel, nic jsem neříkala a raději jsem si sedla ke stolu a začala opravovat písemky.

Rosalinda Dlouhovodová, 1410

Tak se to nějak semlelo a dneska měl být náš svatební den. Svého manžela jsem si jako malá představovala trošku jinak, ale ten dům za to prostě stojí. Mám hodného nastávajícího, trošku větší autoritu ve škole, ale na druhou stranu musím nahrazovat Larisu v roli matky.

Právě jsem stála v Pannině kapli v nádherných bílých šatech navržených podle modelů Cersei Lannister (aspoň šaty se mi splnily, když už manžel ne) a přijímala jsem dárky od dojmutých žen. Byly tu obě babičky, máma, teta, sestřenky, Mona, Rosana, Aurora a nějaké Napoleonovy známé a všechny mi tu se slzami v očích předávaly utěrky, hrníčky a vařečky, jako kdyby náš dům nebyl plně vybavený.

V rohu kaple stála Anitka a cucala si cíp svých šatiček z půjčovny. Chtěla jsem, aby šla z chlapy přát Napoleonovi, ale tradice je prý tradice. Ostatním připadala hrozně sladká, jen snad mámě se moc nezamlouvala, ale ta radši taktně mlčela.

Když mi všichni pogratulovali, vydaly jsme se do kaple Matky, kde se měl konat obřad.

Oddával nás nějaký starý septon, ale já jsem ho stejně moc neposlouchala. Představovala jsem si, jaké by to bylo, kdyby vedle mě stál dvoumetrový svalovec, všude obecně známý a oblíbený. Ale co, někdo má lásku, někdo má peníze. Aspoň, že si můj manžel na obřad dal kontaktní čočky.

Když mně ale Napoleon sundával z hlavy “panenský” závoj a políbil, nemůžu říct, že by se mi to nelíbilo a že mi neztvrdly bradavky.

Po obřadu jsme se vydali k nám domů, kde už Ilsa, a ještě jedna mladá brigádnice, smažila jelena. Byl opravdu výborný.

Když už hostina trošku pokročila, začala mě bolet hlava a šla jsem se nadýchat trochu čerstvého vzduchu na terasu. Všechno se teď změní. Rázem mám zakázány všechny sexuální úlety, budu muset vstávat brzo, abych se postarala o Anitku (nikdy Napoleonovi neodpustím, že propustil Ilsu) a budu se svým manželem muset chodit na firemní večírky. Ale něco za něco.

Rosalinda Manderlyová, 1410

Ráno jsem pustila Anitku samotnou do školky a sama jsem si užívala snídani v posteli, protože jsem měla učit až od jedenácti.

Zrovna jsem pila kafe ze svého obrovského hrnku, když někdo zazvonil. Hrozně jsem se lekla a polila povlečení. Zaklela jsem a zvedla jsem se, abych šla otevřít.

Ve dveřích stála naše sousedka, paní Swyftová. Potěšilo mě, že je taky v pyžamu. Nepotěšilo, že strašně brečí. “Rosalin, Rosalindo, chudáčku. Je mi to tak hrozně líto.”

Asi ji dost pohoršilo, že jsem na ni kulila oči a nevěděla jsem, o co jde.

“Rosalindo, tys neposlouchala rádio?”

“Ne, co se stalo?”

“Rosalindo, chudáčku, je mi to tak líto. Pan Manderly se. On se vyboural.”

Roztřásla se mi ruka a radši jsem za paní sousedku rychle zabouchla dveře. Sedla jsem si ke stolu a snažila jsem se rozbrečet, ale nešlo mi to. Sakra, když vám umře manžel, tak musíte brečet. Jel na služebku na trosky Zimohradu a pravděpodobně se vyboural, stejně jako jeho brácha s Larisou před dvěma lety. Ještě že jsem tam nebyla s ním.

Umřel mi manžel, ale já jsem byla podivně klidná. Co se to se mnou děje? Když jsem byla mladá, rozbrečelo mě, když brácha zabil mouchu, ale teď nic.

Všechno se teď zase změní. Budu zase svobodná učitelka malých fakanů s mizerným platem. Vezmou mi byt, ale Anitku mi nechají. Budu ovdovělá ženská s dítětem na krku a nikdo mě nebude chtít. Budu zase žít ve svém ubohém bytečku s ožralými bezdomovci hulákajícími pod okny.

Až když jsem si tohle uvědomila, dala jsem se do usedavého pláče.

Povídka č. 11 /3. kolo/

Pouto

S trhnutím se probudil. Zaostřil a uvědomil si, kde je… „Zbrojnice,“ rozhlédl se po místnosti, „ a On už tady není… Sakra, to mě tady zavřel a odešel beze mě?!“ zavrčel. „Jako kdybych snad provedl něco špatného… Nemůžu za to, že z těch lidí cítím nebezpečí. Jen jsem Ho chtěl varovat… No jo, ale ne můj názor se kašle!“ V náladě, ve které se probudil, se mu ani nechtělo vstávat. Chtěl se stočit do klubíčka a spát a spát… Ale měl spoustu věcí k přemýšlení, proto se nakonec zvedl a začal se protahovat. Po krátké rozcvičce si uvědomil, že pociťuje hlad. „Snad mi brzy něco přinesou,“ proběhlo mu hlavou. Po chvíli konečně přišel Poskok s miskou jídla a vodou. Místo poděkování jen vzdychl. „Nic moc,“ pomyslel si, „sám bych si sehnal lepší snídani, kdybych tady netrčel…“ Když Poskok pokládal misky, tak si všiml, že dveře za ním zůstaly otevřené… Napadlo ho, že by se mohl pokusit proklouznout kolem Poskoka ven. Nenápadně se ho tedy pokusil obejít, ale Poskok mu rychlým pohybem zabouchl otevřené dveře před nosem. To ho dopálilo. Ohnal se po něm, Poskok překvapivě hbitě uskočil, rychle otevřel dveře a utekl ven.

Po této skromné snídani začal přemýšlet nad problémem, který ho palčivě tížil… „Co můžu dělat, když jsem tady zavřený!? Pokusil jsem se Ho už několikrát varovat, ale je zřejmě úplně natvrdlý, že to stále nechápe. Je to s Ním fakt těžké… Některé věcí nepochopí do té doby, kdy už by byly jasné i slepému, hluchému a blbému. Ale hloupý není. Je to dobrý přítel a hodný člověk, laskavý a věrný. Jeden z nejlepších lidí, které jsem poznal. Snad se Mu nic nestane do té doby, než opět budeme spolu… Neuvědomuje si, že nebezpečí je blíž a blíž… Dokonce i Zrzka Ho varovala, ale bylo to evidentně marné, když mě tady nechal zavřít.“ Položil se, aby mu lépe vytrávilo a lépe mu to myslelo. „Většina našich přátel už odsud zmizela, jsme tu jako v obklíčení… A On jim ještě dovolí, aby nás rozdělili! Blázen… Kdo Ho teď ochrání, když mu nejsem na blízku?! Blondýna je fajn, ta se mi moc líbí, v tu mám důvěru, ale copak může slabá žena ubránit muže proti takové přesile?! Těžko. Obr je velký, nebezpečný a má Ho rád, ale hlídá Blondýnu, takže Mu není tak často nablízku. Zbývá jen Zrzka nebo Divoký, ti by snad něco zmohli… Divoký sice řeší své záležitosti, ale je silný a má za sebou i dostatek lidí. A Zrzka… Sice zrovna není můj typ, Blondýnu mám raději, ale cítím, že jí můžeme věřit. Taky má o něj starost, vždyť ho přece několikrát varovala. A cítím z ní velkou sílu, ta by Mu jistě byla dobrým ochráncem. Jenže… Jedna věc je starost a varování, druhá věc je vykonat jasný čin proti vůli většiny a zachránit Ho. A jsem zase na začátku, spolehnout se můžu plně jen na sebe. Já s Ním přece mám být! Nikdo Ho nechápe a neochrání líp než já. Musím se k Němu rychle dostat… Ještě jednou Ho varovat.“ Vzdychl a překulil se na druhý bok. Čekal, jestli se Poskok vrátí, ale ten už raději nepřišel. „Stejně za to může Ošklivka, nemá mě ráda, bojí se mě… Přitom pohled na ni taky nepatří zrovna k nejpříjemnějším,“ napadlo ho škodolibě. Po chvíli uslyšel hovor přicházející zvenku. Zaposlouchal se a poznal hlas, který mu byl ze všech nejznámější.„No konečně, už jsem myslel, že se snad nevrátí!“

Dveře se otevřely a On vešel dovnitř. Podíval se na něj káravým pohledem: „Cos to prováděl?! Ty teď útočíš na lidi, kteří ti nosí jídlo?“ „Tak to přece nebylo, jen jsem se chtěl dostat za tebou. Hrozí ti nebezpečí… Musíš si dávat pozor, musíš mě mít stále po boku,“ s rozčílením procházel po místnosti. On se k němu sklonil a již mírněji řekl: „Já to přece dělám kvůli tobě. Vím, jak ti ten divočák vadí, vždyť ti může ublížit…“ „Jaký divočák???“ zavrčel na něj. „Ty si snad myslíš, že vyvádím kvůli nějakému praseti?! Na prase ti kašlu, až půjdeš ven, musíš mě vzít sebou!“ „Doufám, že se vzpamatuješ a začneš se chovat slušně. Mám teď nějaké záležitosti na vyřízení a bude lepší, když zůstaneš ještě tady,“ řekl a odešel do své komnaty. Když zůstal v místnosti osamocen, znaveně zalezl do kouta a rozhodl se ještě trochu prospat.

Probudil ho povědomý, nepříjemný pach… Zrovna scházeli po schodech dolů z Jeho komnaty. „Zase ta cháska…,“ pomyslel si. Přišel k nim blíže a začal je nespokojeně obcházet. „Necítím z nich vůbec nic dobrého… Měl by si na ně dávat pozor.“ Dal jim najevo, že je tady vidí nerad… Rychle kolem něj proklouzli a už byli pryč. Podíval se na Něj, jenom zakroutil hlavou a vrátil se do svého pokoje. Nedlouho po nich přišel do zbrojnice Divoký. Přátelsky se s ním přivítal a zamířil do Jeho komnaty, kde strávil dlouhou dobu. „Určitě Divoký taky vidí, že tady není vše v pořádku… Snad Mu promluví do duše. Až půjde zase ven, tak s Ním tentokrát musím jít i já!“ usmyslel si.

Najednou se otevřely dveře komnaty, Divoký odcházel… Chvíli po něm vyšel z komnaty i On. Měl na sobě svůj plášť. „Někam se chystá… Jdu s Ním!“ rozhodl se. Když procházel kolem něj, tiše se Mu zařadil po bok a mířili ke dveřím. ON se na něj u dveří otočil: „Kam si myslíš, že jdeš?! Nestojím o žádné další scény a problémy,“ hrubě ho strčil dovnitř. Podíval se Mu do tváře, „Poslouchej mě… Nesmíme se rozdělit. Vezmi mě se sebou. Jen se mnou jsi v bezpečí.“ Na chvíli se jejich oči střetli. „Nepochopil.“ ONodvrátil pohled a řekl: „Ne. Musíš počkat tady!“ a odešel. Se svěšenou hlavou se vrátil do rohu místnosti a bezmocně klesl k zemi. „Dělal jsem, co jsem mohl. Teď už můžu jen spát a čekat až se zase vrátí. Pokud se vůbec ještě vrátí…“ Podložil si hlavu a zavřel oči….

Najednou uslyšel strašný křik… „Co se děje??? Snad se Mu nic nestalo?! Ale to bych snad cítil, kdyby bylo zle…“ Pokusil se vyskočit k oknu, aby se podíval, co se to venku děje, ale nedařilo se mu něco zahlédnout. Běžel ke dveřím, pokoušel se je otevřít, ale nenašel způsob, jak se dostat ven. Křik stále zesiloval. „Musím se dostat ven, zní to vážně. Vypadá to na pěkný zmatek… Zrovna, když s Ním nejsem!“ Začal pociťovat lehkou závrať… „Něco se děje. Něco se určitě děje….“ Skákal na dveře se snahou je otevřít. Náhle jím projela palčivá bolest, svalil se na zem. Pokusil se zvednout, ale k zemi ho srazila ho další vlna bolesti. Lapal po dechu… DUCHU… Zavřel oči a začal se plně soustředit. V tu chvíli mu bolest začala pulzovat v oblasti břicha. „Dostali ho… Musím se k němu dostat!“ Když se zvedl do polosedu, ucítil bodnutí mezi lopatkami… „Další… To není dobré. Přestávám ho cítit… No tak, příteli, snaž se! Soustřeď se!“ Hlavou mu problesklo vše, co spolu kdy prožili. Jako by to bylo teprve včera, co se poznali a zažívali šťastné a bezstarostné chvíle na Zimohradu se svými bratry a sestrami. Myslel na to, jak přicestovali na Zeď a za dlouhých nocí spolu vzpomínali na své rodiny, které byly tak daleko…  Myslel také na dobu, kdy se vydali na nebezpečnou výpravu za Zeď a poté prožili dlouhý čas mezi nepřáteli. A v těch dobách, stejně jako teď, měli jeden druhého a mohli se na sebe vždy spolehnout. Nikdy se nezradili, nikdy se na dlouho nerozdělili, vždy byli jako jedno tělo a jedna duše… „Je to moje chyba, měl jsem se víc snažit…“ Pevně stiskl víčka, bolest se zvětšovala, začal pociťovat chlad. Mohl by přísahat, že kdyby otevřel oči, uviděl by krev vytékající mu z břicha. „No tak, snaž se, kamaráde… Soustřeď se! To zvládneš… Jone…“

S námahou otevřel oči… „Kde to jsem? Co se stalo?!“ Rozhlédl se po místnosti, začal ji poznávat… Nechápal… Vzpomněl si na bolest, kterou před chvílí cítil a uvědomil si, že zmizela. Bolest, která ještě nedávno proudila celým jeho tělem. Jeho tělem… Sklopil zrak. „DUCHU???“

Povídka č. 12 /3. kolo/

KRÁLOVA SNOUBENKA

„Pusť mě už. Musíme jít.“

„Ještě chvíli. Prosím, ještě chvíli.“

„Ne, jsem budoucí královna. Nemůžu píchat s každým ubožáčkem, který se potlouká po Králově přístavišti.“

„Bohové, ty jsi nudná. Tebe to riziko nevzrušuje, moje růžová královno?“

„Kdyby nás našel Joffrey, tak – “ Nedořekla. Její slova se ztratila v zachichotání a pár výkřicích rozkoše.

Chvíli se ještě nechala, ale pak se mu vytrhla z náručí a začala si nasazovat sukni. On tam jen tak ležel a pozoroval ji, jak se obléká. Dělalo jí to dobře. Napřímila se, aby vynikla její vyvinutá prsa a úzký pas. Její život bez něj by bylo jen samé přetvařování – s babičkou, sestřenicemi a Sansou, na lovech, před Joffem a Cersei. On byl jediný důvod, proč její život měl nějaký smysl.

Potkali se náhodou. Ona jela z nějaké hloupé vyjížďky do přírody, Megga jí zrovna něco říkala, ale ji tak bolela hlava, že se sotva udržela na koni, než aby ji poslouchala. Nakonec se už opravdu neudržela a prostě sletěla dolů. Ve chvilce se k ní seběhli hned tři ze Zlatých plášťů a mezi nimi i ten nejzlatější. Ptali se, jestli jí nic není a pomohli jí zpět na kole. Jeden z nich, starý, tlustý a z bradavicí na obličeji ji doprovodil do Rudé Bašty.

Do večera už jí dovolili zůstat u sebe v komnatách, dokonce i večeři jí donesli dovnitř. Zelenina byla sice trošku rozvařená, ale ona si ji skvěle vychutnala. Nemusela sedět vedle Joffreyho a tvářit se, že ji zajímá každé jeho slovo. Kdyby to nedělala, on by to nepoznal, ale Cersei ano.

Po večeři si ještě chtěla číst z nějaké historické knihy, ale někdo zaklepal. Otevřela a uviděla ho. Měl hnědé vlasy, modré oči, vlídný úsměv a byl urostlé postavy. Okamžitě se do něj zamilovala.

„Přinesl jsem vám kapesníček, lady Margaery. Upustila jste ho dnes v ulici sester, když jste jí projížděla.“ Natáhl k ní svoji teplou ruku a nechal ji na její, jak dlouho to jen bylo možné. Ona si od něj vzala kapesník. Nebyl vůbec její. Všechny její byly z jemnějšího materiálu a byly obšity zelenou a zlatou nití. Tento byl jen obyčejný bílý. Hned jí bylo jasné, že tento rytíř jen hledal záminku, jak se za ní dostat, třeba jen na chvilku. Zadívala se na něj svýma hnědýma očima a bylo jí jasno, že jeho srdce patří jí.

Ten večer přišla o panenství.

Předtím se jí to zdálo krásné, ale teď si čím dál začínala uvědomovat, jak moc je to nebezpečné.  Rudá Bašta má uši. Na to už doplatili zkušenější než ona. Byl krásnější než Loras, silnější než Garlan, laskavější než Willas, ale zato strašně neopatrný a lehkomyslný. Bohové zatím jejich lásce přáli, ale byli sami. Svěřila se Elinor a babičce. Elinor se zatvářila hrozně zděšeně a začala jí vykládat moudra o tom, jak moc je to nebezpečné, ale babička se usmála a řekla jí, že si našla správného chlapa a že jí odpouští, že je to vazal Lannisterů („Rodinu si člověk nevybírá, tak se tu nepošklebuj a buď ráda, že ses nenarodila nějakému chudému sedlákovi.“).

Nikdy se necítila tak krásně, ale ani tak zodpovědně.

„Prosím, hlavně se moc neusmívej a snaž se zůstat střízlivý, ať se to nikdo nepovolaný nedozví.“

„Jak se mám neusmívat, když si na tebe vzpomenu?“

„Musíš mi to slíbit. Zabili by tě a mě by odsoudili k životu septy.“

Místo odpovědi ji políbil, usmál se na ni a zamířil pryč z jejích komnat.

Ještě mu zamávala a pak se svalila na postel. Vzpomněla si, že by ji měla bolet hlava. Jak ona toho neřáda milovala. Byla si tím naprosto jistá. On a nikdo jiný. Ser Addam Marbrand.

VELITEL ZLATÝCH PLÁŠŤŮ

Kráčel po chodbě a pískal si Deště z Krastameru. Když si na ni vzpomněl, musel se usmát. Táhlo mu už na třicítku, ale teprve teď našel svou pravou lásku. V dětství miloval služtičku Ines, v dospívání děvku Ati, později lady Rosinu Swann, se kterou byl dokonce zasnouben, ale předčasně zemřela a jako poslední měl lady Domelou Silencewinter, která byla o patnáct let starší než on. Ale k žádné z nich necítil to, co cítí k ní.

„Dobrou noc,“ odpověděl energicky na stráže u brány. Ti dva na něj jen nezřetelně kývli. Nevadí, pomyslel si, žádný z nich si ještě před chvílí neužíval s dívkou z Tyrellů.

Když došel ke kasárnám, vlezl si do pokoje lorda velitele, sedl si do křesla. Chvíli si prohlížel seznamy nových posil Zlatých plášťů, chvíli se snažil házet nůž na svou postel, chvíli jen tak popocházel po pokoji, ale na nic neměl chuť. Kdyby bylo po jeho, zůstal by s ní až do rána. Ne, zabydlel by se v jejích komnatách. Ne, utekl by s ní na Milohrad, sídlo Marbrandů a tam by si ji vzal za ženu. Chvíli seděl a vychutnával si tuto představu. Bylo by to krásné. Bohužel to ale nejde, ona bude za pár týdnů královna, on zůstane jen jedním ze Zlatých plášťů.

Ale proč by to nešlo? Kdyby ji teď vzal a v noci by utekli, šlo by to. Cesta by sice nebyla jednoduchá, ale až by dorazili na Milohrad, vše by bylo tak nádherné. Matka by ho i ji přijala a otec je mrtvý. V tu chvíli se mu to vše zdálo tak jednoduché.

Udělá to. Nechce se tu trápit a dívat se, jak je jeho láska znásilňována tím prasákem Joffreyem. Život je krátký, jak říkal mistr na Molahradu, a je potřeba si ho užít. Vždycky mu připadalo vtipné, že to říká právě mistr.

Rozhodl se, půjde teď za ní do jejích komnat, vezme ji a prostě utečou. Žádný složitý plán není potřeba vymýšlet, čím rychleji to provedou, tím lépe.

Vzal s sebou dva černé pláště a vyrazil opět do Rudé Bašty. Utčou. S Lady Margaery Tyrell.

DÍVKA NA ÚTĚKU

„Utečeš se mnou?“ vyhrkl na ni celý udýchaný.

„Prosím?“ zopakovala, jako by špatně rozuměla.

„Já tě Joffovi nenechám. Utečeme na Malohrad. Teď v noci. Bude to krásné. Tak pojď už.“ Za každou větou musel popadnout dech.

Podívala se mu do těch modrých očí. „Chytí nás. Nikdy se nám útěk nepovede. Addame, měj prosím rozum. Je to hloupost.“

„Marge, je to pro naši lásku, věř mi. Nemůžeme nic ztratit, ale můžeme to mnoho získat. No, tak.“

Margaery si zamyšleně sedla na postel. Chtěla to. Ale co když je chytí? Co udělá Joffrey? Co se s nimi stane?

Vtom ji popadla jeho ruka a vytáhla ji ze dveří. V běhu přes ni přehodil svůj plášť, takže teď asi vypadala jako nějaký malý voják. Spíš vypadala-by, kdyby ji křečovitě nesvíral za ruku a velmi rychle běžel.

Matko, co s námi bude, pomyslela si. Budeme teď žít jako žebráci. Ale šťastní žebráci. Tato myšlenka jí dodala sílu a rozběhla se ještě rychleji.

“Kam jdeme?” zeptala se ho v běhu.

“Do bočních stájí, vezmeme si koně a odjedeme pryč,” odpovídal jí v běhu.

Za chvíli už byl on i Margaery udýchaní, ale pokračovali. Když vyběhli z Maegorovy pevnosti a přeběhli přes padací most, stáje už byly na dohled.

Teď začíná její nový život. Její a jeho. Sera Addama Marbranda.

DEZERTÉR A UPRCHLÍK

Otevřel jí dveře a ona vběhla dovnitř. Uviděl v rohu nějaké osedlané koně, na které štolbové asi zapomněli. Všechno jim hraje do karet – tito koně i vítr venku, díky kterému nebudou tolik slyšet.

Vysadil ji na koně černého jako noc a sám si sedal na jiného.

Vtom vykřikla.

“Co se děje, lásko?” zeptal se jí otočil se na ni. Najednou to uviděl taky. Ve stínu v rohu vystoupila obrovská postava a začala se krutě smát.

“Opravdu si myslíte, že vás pustím? Joffreymu by se to asi nelíbilo.” Addam se na postavu blíž podíval a málem vykřikl taky – byl to sám Sandor Clegane. Jeho hrubý skřípající hlas mu naháněl hrůzu i za bílého dne, natož v noci na útěku.

“Co, co, co tady děláš?” vypravil ze sebe.

“Původně jsem chtěl uprchnout, ale chyběl mi ptačí zpěv a tak jsem se musel pro někoho vrátit. Vidím, že ale nejsem sám, kdo chce z téhle krysí díry vypadnout,” řekl Ohař.

Ona se dala do pláče.

Ohař si odfrkl. “To je ještě hloupější holka, než ta pro kterou jsem si přišel.”

“Nech nás jít, nic jsme ti neudělali,” poprosil ho.

“Udělali jste to, že jste oba krásní, urození, úspěšní a hlavně šťastní. Takoví lidé si nezaslouží žít.”

Addam na nic nečekal a vytáhl svůj meč. Věděl, že proti Sandoru Cleganovi nic nezmůže, ale aspoň by ho mohl zdržet.

“Margaery, jeď,” křikl na ni.

Jí se v obličeji třpytily slzy, ale zůstala stát, kde je.

“Vypadni, zachraň si život, nemiluji tě!”

Viděl na ní, že poznala jeho lež, ale přece jenom popadla otěže a chystala se vyjet ze stáje. Sandor se však rychle otočil a máchl po ní mečem . “Říkal jsem ti, že si nezaslouží žít.”

Ona se snažila držet balanc, ale nepovedlo se jí to a sletěla na zem. Sandor uchopil svůj obrovský meč a prohnal jím její hrdlo.

Oba najednou vykřikli a Addam se k ní vrhl na zem. Hrozně krvácela a svíjela se v bolestných křečích. On ji objal, jako by tím mohl utišit její trápení. Snažila se popadnout dech, bojovala jako lev, vlastně jako růže. Dokonce se na něj ještě naposledy usmála a objala ho.

Ale každá růže musí někdy zvadnout a každý člověk musí někdy zemřít. Ona mu zemřela v náručí. Byla tu, tak krásná a šťastná a najednou byla pryč. Addam se dal do usedavého pláče a objímal ji čím dál pevněji, jako by jí tím mohl vrátit život.

Ale ona zůstávala nehybná a mrtvá. Prostě tam ležela a už nežila. Nechápal to, to on měl umřít a ona se zachránit. Už nikdy se na něj neusměje ani se s ním nepomiluje. Celý život najednou bude bez ní. Bez Lady Margaery Tyrell.

Povídka č. 13 /3. kolo/

Poznámka autora: Text obsahuje několik narážek, které si užijí především pravidelní přispěvatelé zdejšího fóra, od kterých si autor teké dovolil vypůjčit pár jmen. Přeji příjemné čtení, které vás bude doufám bavit minimálně tolik, jako mě bavilo psát

JON SNÍH

Cítil, jak ho něco nepříjemně studí za krkem. Jon se otřásl chladem. Robb, jeho spolubydlící, nejspíš opět zapomněl zavřít okno. „Zatracená práce,“ zavrčel Jon. Neochotně rozlepil víčka, aby prozkoumal situaci. Ostrá bílá záře ho oslepila. Jon si prsty protřel oči a ochraptěle zaskřehotal. „Člověče, okamžitě zavři to okno, je tady zima jak v mražáku!“  Žádná odpověď. „Jen počkej, až si tě najdu, ty všiváku.“ Jon, se převalil na bok a chystal se vstát. Céle tělo měl rozbolavělé, jako by strávil noc na tvrdé podlaze. Jak se snažil vymotat z teplé deky, neodhadl rozměry postele a zkutálel se na zem. Moment, tady něco nehraje.Dopadl do nečeho studeného a mokrého. V okamžiku stál na nohou a zmateně se rozhlížel okolo sebe.

„A do háje.“ Vyklouzlo mu z úst, když pohledem přejížděl po svém okolí, které ani v nejmenším nepřipomínalo ubytovnu pro studenty. Stál na zasněžené louce obklopené ze všech stran stromy. Z ocelově šedé oblohy se na zem snášely další a další sněhové vločky. „No výborně, to jsou ale blbý fóry.“  Tohle mohlo mít jen jediné vysvětlení. Po té včerejší pařbě, na které se mimochodem zpil pod obraz, ho jeho „kamarádi“ nejspíš odnesli do nedalekého parku. Občas si navzájem s klukama dělali naschvály, jenže tohle mnohonásobně překonávalo čmáraní nesmyvatelnou fiksou po obličeji a všechny ty ostatní voloviny, co je v záchvatu kreativity během alkoholového opojení obvykle napadaly. „Okamžitě se ukažte saláti, ať jste, kde jste. Tohle jste doprdele přehnali!“ Zburácel Jon do ticha, které jej obklopovalo. Nic, žádná odezva.

Jon si začal třít dlaněmi paže, slabá černá mikina a deka, kterou si přehodil přes ramena, poskytovaly jen chabou ochranu před mrazem. Vzduch se mu před ústy srážel v bílých obláčcích páry.  Přemýšlel, co by měl udělat. Momentálně vůbec netušil, kde se nachází. Snad není daleko od ubytovny. V plátěných teniskách ve sněhu daleko nedojde. Nevzpomínal si, že by na dnešek předpovídali sněžení, ale na druhou stranu proč ne, byl skoro konec listopadu. Asi by měl co nejdřív vypadnout a schovat se někam do tepla. Zhluboka se nadechl, půjde prostě za nosem a časem určitě na někoho narazí. Pokud ne, tak tady nejspíš umrzne, ale ještě před tím prokleje všechny ty idioty, kteří ho sem v noci přemístili.

Rázným krokem se vydal směrem, k lesu. Stále zrychloval, poháněn čím dál větším  vztekem. Bezva, nejspíš si nestihne napsat ten test, takže si bude muset zažádat o další termín, tím pádem sbohem prázdniny na horách. Sotva se dostal k prvnímu stromu, proud jeho myšlenek přerušil zvláštní svištivý zvuk. Jon sebou prudce trhl a otočil se. S úžasem shledal, že do kmene přímo vedle jeho hlavy se zavrtal šíp? Jon zíral na chvějící se, jo, byl to doopravdy šíp, div mu oči nevypadly z důlků. Do přítomnosti ho rychle přivedl mužský hlas, který se ozýval za jeho zády. Zněl docela naštvaně. Jon se pozvolna opatrně otáčel. Připadalo mu jakoby uběhly celé věky, než vykonal ten jednoduchý pohyb. Uvědomil si, že drží ruce nad hlavou, ale nepamatoval si, že by to udělal. Nejspíš reflex. Nedaleko od něj postávala parta divných týpků oblečených v ještě divnějších hadrech. Měli zarostlé tváře a na sobě spousty kožešin a něco na sebe pokřikovali v jazyce, kterému nerozuměl. Jeden z nich zuřivě máchal nad hlavou sekyrkou a ukazoval jeho směrem. Jon nechápal, co se to dějě. Ti chlapi nevypadali jako místní studenti, ani nepřipomínali jeho vypečené kamarády. Ne, to nemohli být oni. Tak co to skara znamená? Nějaká podělaná reality show? Kanadský žertík? Rozběsněný zálesák, který na něj před chvílí ukazoval prstem, se najednou bez varování napřáhl a než Jon stačil vydechnout, palec vedle jeho čela se do dřeva zasekla sekera. Tak fajn, tahle rána neměla skončit vedle. Už na nic nečekal, dal se na útěk.

Netušil, že umí tak rychle běhat. Ledový vzduch pálil a bodal. Bože, asi mi shoří plíce! pomyslel si Jon. Nahněvané hlasy jeho pronásledovatelů ho nutily stále zrychlovat. Sníh naštěstí nebyl moc hluboký, přesto mu stěžoval pohyb. Větvičky stromů ho šlehaly do obličeje. Nevnímal je, nevnímal nic. Hučelo mu v uších, pohled se mu zamlžoval, přesto pokračoval dál ve zběsilém tempu, které nasadil. Křik za ním slábnul, Jon přesto nezpomaloval. Řítil se dál do hlubin lesa. Hlasy náhle umlkly, nějakou chvíli nebylo slyšet nic kromě praskání sněhu pod jeho nohama. Lehce zvolnil. Zatraceně, asi se zhroutí. To je teda pěkně blbý nápad dávat si po ránu závody ve sprintu. Jon zoufale lapal po dechu. Snažil se sklidnit a nastražit uši. Nic, žádní uřvaní neandrtálci v doslechu. I když, moment,…nad ním v korunách stromů se ozvalo nějaké zapraskání. Jon ztěžka oddechoval a naslouchal. Mávnul rukou. „Nejspíš veverka!“ Stále ztežka oddechujíc se zadíval na zasněženou zem. Svalit se obličejem do té mokré ledové peřiny mu teď připadalo jako nejlepší nápad na světě. Než to stačil udělat, z výšky na něj najednou spadlo něco těžkého a srazilo ho to na zem, obličejem do sněhu. Paráda!

Při tvrdém dopadu si Jon málem vyrazil dech. Pche, veverka! Možná kdyby měla k snídani krávu. Na uchu ucítil horký dech, jak na něj někdo vyvchrlil několik slov tím divným drsným jazykem. Hmm, zdá se, že mu za krkem sedí ženská. A není o nic mírumilovněji naladěná, než ti její uřvaní kámoši. Usoudil Jon, když ho na kůži zastudila ocel.  Co teď? Kydyby si alespoň vzpomněl na těch pár lekcí sebeobrany. Nebyla náhodou mezi nimi jedna, co by se zabývala zneškodněním jeskyní ženy, která vám s kudlou v ruce dřepí na hřbetě? Naklonila hlavu níž, aby mu znovu něco zachrchlala do ucha. Z účesu se jí uvolnilo pár copánků barvy mrkve, které se mu teď houpaly kousek od obličeje. Dostal bláznivý nápad. Podařilo se mu vytáhnout paži, co měl uvězněnou pod tělem. Popadl její vlasy a vší silou škubnul. Nad ním se ozvalo bolestné zavytí. Žena se pohnula a uvolnila se mu tak i druhá ruka, na které mu před tím klečela. Všechno se seběhlo strašně rychle. Jon nechápal, jak se mu to podařilo, ale najednou tu stojí a drží té potvoře nůž pod krkem.

Jon cítil, jak mu po zátylku stéká něco teplého. Ta mrcha ho stihla pořezat. Bezva, zakrvácí si oblíbené tričko. Pitomost, co to meleš blbečku. Buď rád, že ti hlava ještě sedí na krku! Okřiknul se v duchu. Zkoumavě si prohlížel svého zajatce. Nízká podsaditá postava, dlouhé oranžové vlasy, kterých se nedotknul hřeben minimálně od minulých Vánoc, kulatý obličej pokrytý pihami, rozpláclý nos. Žena otevřela ústa a prudce vydechla. Jon protočil panenky a na chvíli zadržel dech, ústní vodu tady zřejmě nevedou. Všiml si také, že jí chybí jeden přední zub. Na další hledání nedostatků mu nezbyl čas, protože se mezitím přihnali její společníci.

Jon sevřel nůž pevně v dlani a zařval směrem k nim. „Stát, dál už ani krok, nebo jí podříznu krk!“ Muži se zarazili na místě. No jasně, co to žvaníš za hlouposti. Vždyť nedokážeš ani zašlápnout pavouka na záchodě. Stejně mi nejspíš nerozuměli. Ujišťoval se Jon. Ten nejvyší z nich, s ryšavými vlasy, na Jona zaburácel hlubokým hlasem: „Jen to zkus a já tě stáhnu kůže, kterou pak pošlu tvým černým bratrům na Zeď jako dárek!“ Jon strnul, tak se zdá, že mu kupodivu rozuměli a velmi dobře. Co tím ten chlápek myslel, černým bratrům…na zeď? „Černým bratrům, co máte proti černým bratrům?“ zeptal se opatrně Jon. „Vedeme proti nim válku,“ odvětil zachmuřeně obr. Čím dál tím líp, pomyslel si Jon. Uvízne někde uprostřed doby ledový a ještě ke všemu ho chtějí zabít nějací zasraní rasisti. „Nech Gerrille jít a my ti neublížíme.“ Ge..cože? To je jedno, bude jí říkat třeba Gorila. No jasně, to sedí malá chlupatá zrzavá Gorila. Jako by Gorila slyšela jeho myšlenky, promluvila. „Ano správně, vrána mě nechá jít a my jí slíbíme, že jí na oplátku nepocucháme peří. Může se hezky vrátit zpátky k ostatním vránám, zpátky do Černého hradu.“ Vrána? Jon si spíš připadal jako jelen. O čem to mluví? Černý hrad, černí bratři na zdi. Fantazie mu běžela na plné obrátky a předkládala mu divné a ještě divnější obrázky. O jednom ale příliš dlouho fantazírovat nemusel. Ať už ho posílají do jakékoliv Tramtárie, nejspíš umrzne, ještě než se tam vůbec dostane.

Jon si stále palčivěj uvědomoval, že teplota vzduchu bude nejspíš hodně hluboko pod nulou. Navíc sněžení neustávalo, právě naopak. Sněhové vločky začínaly tvořit téměř neprůhlednou clonu. Jon na své protivníky viděl stále hůř. Není potřeba, aby ho zabíjeli. Stačí jim ho nechat trčet tady v lese a odejít. O zbytek už se do rána postará mrazivé počasí. Dále také neměl absolutně žádné tušení, kde se právě nachází. V parku poblíž univerzity to není, tím si byl Jon jistý. Tihle lidé nejsou žádní pošahaní uprchlíci z psychiatrické léčebny. To, co mají na sobě, rozhodně nejsou kostýmy z půjčovny. Všechno, co dělají nebo říkají, myslí smrtelně vážně. A o tom, jak reálné jsou jejich zbraně, se bolestně předsvědčil na vlastní kůži.  Připadal si jako v nějakém bláznivém románu od Brana Gepeta.

Uběhlo několik minut a oni spolu sváděli tichý souboj vůlí. Jon zíral na ně oni na něj, mlčky. Občas některému z nich sklouzna ruka k opasku, na kterém, měli připevněné zbraně. Jon zareagoval tak, že přitiskl Gorile ostří pevněji ke krku. Gorila vypustila z úst obláček bílé páry, zálesáci se hodili opět do klidu a pokračovali v zírání. Jon si uvědomil, že se ke Gorile tiskne stále víc. Nevoněla sice zrovna po růžích, ale z jejího těla vycházelo příjemné teplo. Už téměř necítil nohy, a třásl se chladem po celém těle. Zálesáci byli v pohodě, jen na něj tupě civěli. „Vezměte mě s sebou.“ vyhrkl Jon. Obr se zamračil a odplivl si. „Nepotřebujeme s sebou žádné převlékače plášťů.“ „Netuším co to znamená, ani nemám zdání, kdo jsou černí bratři a co dělají na zdi, ale jedno vím jistě, moje jediná šance je jít s vámi, ať je to kamkoliv. Prosím, dejte mi šanci.“ Obr neodpovídal. Ale jeho rukojmí se náhle dalo do řeči. Gorila upřeněně hleděla Obrovi do očí a hovořila k němu tím cizím jazykem.  Obr byl nějakou dobu zticha, pak začal pomalu přistupovat blíž k Jonovi. „Dobrá tedy. Propusť Gerrille a já ti dávám své slovo, že ti nebude ublíženo.“ na chvíli se odmlčel a dodal. „Můžeš se k nám připojit.“

Jonovi klesla ruka s dýkou. Gorila si hlasitě oddechla a o krok od něj ustoupila. „Jaké je tvoje jméno, vráno?“ „Jon…jmenuju se Jon Sníh.“ Gorila se na něj podezřívavě zadívala. No jo, nemůže jí to mít za zlé. Sníh není zrovna, to, co májí obvykle lidi na jazyku, když se na něj podívají. Na velkýho černocha se jménem Sníh nenarazíte denně. To příjmení zdědil po otci. Rodina jeho otce pocházela z Polska a měla židovské kořeny, zatímco jeho matka byla Afroameričanka, která se hlásila k buddhismu. I když podle toho, co se dozveděl o otce, vyznávala tuto víru spíš střídavě. On sám svoji matku nikdy nepoznal, zemřela,když mu nebylo ani půl roku. Taky má strýčka, co žije v Indii…ale o tom snad někdy později. „Bastardí jméno.“ Ozval se jeden ze zálesáků. Lepší bastard než „Sněhová vločka“, jeho přezdívka ze střední.  Pomyslel si Jon. Obr na jednoho ze svých parťáků kývnul, ten shodil ze zad velký kožený vak a začal z něj vytahovat olezlé kožešiny a různé další hadry. „Oděv po jednom z našich společníků, myslím, že by ti mohl padnout.“ Jon doufal, že mu jeho předchůdce zanechal taky nějaké slušné boty. „Říkali jsme mu Těžká Hlava. Celý život chodil s hlavou skloněnou k zemi. Jen jednou pozvedl svou tvář k obloze. Ten den byl jeho posledním. Čelo mu provrtal šíp, šíp s černým peřím.“

Obr přistoupil až k Jonovi. Jon si všimul, že je jen o nějaké dva palce výšší než on sám. Z dálky vypadal mnohem větší. Obr k němu napřáhl paži. „Moje jméno je Torh, jsem vůdcem téhle nuzné sebranky, se kterou cestuju už několik měsíců.“ Jon mu opětoval pevný stisk. „Gerrille je moje dcera.“ Torh drtil jeho ruku, div se nerozpadla na prach. „To je dobré vědět.“ vykoktal ze sebe Jon. „Já jsem Sup.“ zvolal zvesela chlápek, co mu dával dohromady garderobu. „Jmenuju se Devaan,“ představil se odměřeně ten, co mu při jejich prvním setkání málem rozsekl lebku sekyrou. Jon přistoupil k hromádce kůží, rozepnul si navlhlou mikinu a začal si ji sundávat. „Co je to za znaky?“ zeptala se Gorila a prstem namířila na jeho oblíbené tričko s nápisem Foo Fighters. „Ehm, to…to znamená, je  to jméno skupiny…skupiny bardů.“ Jon popadl první hadr, na který dosáhl a začal si ho přetahovat přes hlavu. Gorila útrpně vzdechla. „Ach, ty nic nevíš, Jone Sněhu.“ Sebrala mu ten cár z rukou a zamávala s ním nad hlavou. „To se natahuje na nohy.“

*****

Jon pochodoval s partou svých nových kamarádů. Na sobě měl několik vrstev hřejivých kožešin a smrděl jako stádo koní. Na záda mu naložili pytel se zásobami potravy. Nůž, který šlohnul Gorile mu samozřejmě nenechali, zas tak dobří kamarádi zatím nebyli. Jak postupovali, Jon zaznamenal, že okolní vegetace byla stále řidší a taky sněžení pomalu ustávalo. Minulou noc se utábořili u nějakého zamrzlého jezera. Nerozdělali oheň a Jon se i přes vrstvy kožešin klepal zimou. Gorila si toho všimla a pohotově se nabídla, že mu na noc poslouží místo ohřívací láhve. Jon s díky odmítnul. Jen co se rozednilo, vydali se na cestu. Šli bez přestávky, v čele tlupy rázoval Torh, ostatní se bez remcání sunuli za ním a brodili se dál čím dál hlubším sněhem. Hrobové ticho náhle rozřízl výkřik sojky. Torh zastavil a pokynul paží směrem k malému kopečku před nimi. „Tady se utáboříme na noc.“

Devaan se Supem odešli nasbírat nějaké klestí na oheň. „Chceš rozdělat oheň?“ zeptal se zmateně Jon. „Vždyť jsi říkal, že je to nebezpečné, že by nás někdo mohl uvidět. Je to snad kvůli tomu, že by nás mohla sledovat ta…Zimní hlídka?“ Gorila si pospíšila s odpovědí. „Ty nevíš nic, Jone Sněhu. Široko daleko není jediná vrána, která by nás mohla spatřit.“  Jon si v duchu udělal další čárku. Torh se na Gorilu přívětivě usmál. U někoho takové, jako je on, působil ten něžný úsměv skoro nepatřičně. „Správně a ti druzí, co by nás mohli uvidět, dnes v noci nepřijdou.“ Na to se Torh otočil směrem k němu. „Mimochodem, je to Noční hlídka.“  Devaan se Supem mezitím nanosili dřevo na hromadu a dali se do rozdělávání ohně. Jon si začal rozkládat spací kožešiny. Ne moc blízko ohniště, aby náhodou nepřeskočila jiskra, ale ani né moc daleko, aby ve spánku nezmrznul.

Po pár nezdařených pokusech, kdy okolí zaplavil nepronikntelný dým, a po kterých všichni páchli jako vyuzená šunka, konečně ze dřeva vyšlehly první plamínky.  Jon si kecnul na zadek a zíral do ohně. Nemohl si nevšimnout, že Gorila si nenápadně udělala hnízdečko vedle něho. Možná, že to s tou Gorilou trochu přepísknul. Pravda sice, to nebyla žádná královna krásy, ale nebyla to ani žádná zrůdička. Také mu bylo jasné, že jí pravděpodobně vděčí za svůj život, když umluvila otce, aby ho vzal s sebou.  Navíc byla na gorilu moc malá, sahala mu sotva po ramena, spíš gorilí mládě. Sup se mu předtím svěřil, že nechápe, proč Gorilu vytrvale odmítá. Vždyť je políbená ohněm. Jon si to přeložil jako mírnější označení pro „má palici jako pochodeň“. A odvětil Supovi, že není jeho typ. Při těch slovech se mu před očima vybavila líbezná tvář Jennifer Coneley. No dobře, ne jenom tvář. Ne, Gerrille rozhodně není jeho typ, zařekl se Jon. Proto ignoroval, když si sedla vedlě něho a užíval si, jak se jeho tělem rozlévá teplo.

„Proč jdeme na sever? Říkal si, že ostatní z vašeho lidu prchají na jih. Před čím vlastně utíkají?“ pronesl Jon směrem k Torhovi. „My máme poslání, před kterým nemůžeme utéct.“ Díky kamaráde, teď je mi rázem všechno jasný. Jon si přitáhl plášť těsněji k tělu. Usoudil, že Torh překročil svoji denní dávku slov a dneska už z něj víc nedostane. Jon hleděl upřeně před sebe a nechával se hypnotizovat oranžovými ohnivými jazyky a rytmickým praskáním. Náhle se nocí rozlehl zpěv, zpívaný melodickým hlubokým hlasem. Uvědomil si, že ten hlas patří jemu.

Early morning without warming

Woke me with a scare

I had that dream again

That the sun was dead

Make me warm or take me home

It’s so cold in here

Can’t we meet somewhere

Is it winter there?

Is it winter there?

This winter

Gorila se k němu přitiskla blíž a položila mu ruku na koleno. Jon se zakoktal, to důvěrné gesto ho vykolejilo. Už si nevzpomněl na další slova. Čas jít spát.

Když se nad obzor prodraly první sluneční paprsky, byli už připravení na pokračovat v  cestě. Před nimi bylo nejspíš další celodenní pochodování. Jonovi naprotest zakručelo v žaludku. Nepochyboval o tom, že jeho společníci jsou pod tlustými vrstvami oděvu kost a kůže. Skromné příděly potravy je sotva mohou uspokojit po těžkém celodenním plahočení v hlubokém sněhu. Alespoň, že už nesněžilo, na cestu jim posvítí sluníčko. Torh mu prozradil, že mají namířeno do hor. Co se toho tajemného úkolu týče, mlčel jako hrob. Gorile nejspíš bylo líto, že s ním nikdo nemluví a tak ho stejně jako předešlý den zahrnovala svojí přízní. Jon většinu jejího žvatlání pouštěl jedním uchem dovnitř  a druhým ven, jen když mu připoměla, že nic neví, udělal si další čárku.

Terén byl náročnější, stoupali do větší nadmořské výšky. Jon to poznal podle toho, že se mu hůř dýchalo a každý pohyb byl mnohem náročnější. Torh se snažil dostat do nějakého údolí. Nejrychlejší cesta vedla přes jeden z hřebenů. Naštěstí jim počasí přálo a s tím vražedným tempem, které Obr nasadil, by se jim to mohlo docela dobře podařit ještě dnes. Les nechali za zády a vydali se vstříct holým horským úbočím. Při výstupu používali stezky, které tu prý vyšlapala zvěř. Jon nechápal, proč by se vůbec něco živého vydávalo do těchto nehostinných končin. Jen co se jim podařilo dostat přes hřeben, Slunce začalo rychle klesat. Torh jim nedopřával odpočinku a hnal je dolů po příkrých svazích. Cestou míjeli obrovskou zdechlinu MAMUTA! Jon se zastavil a s otevřenými ústy zíral na velikou chlupatou mršinu. Byl to bezpochyby mamut, neuvěřitelné. „Pane jo, co by za tenhle pohled dal Robb.“ „Kdo je Robb?“ zeptala se Gorila. „To je jeden můj kamarád, studuje paleontologii.“ Odpověděl Jon a dál hltal očima pravěkkého krále zvířat. „Co je planatalogie, Jone?“ Jon mlčel upoutal ho Torhům zachmuřený výraz. Obr stanul nad hlavou mrtvoly a snažil se…jako by se chtěl podívat na její oči. Pak mu došlo, co se mu nejspíš honí hlavou, proč by se veliký tvor vydával až sem do holé pustiny, kde ho nečeká nic než smrt. Co ho sem vyhnalo? A je tu další divná věc, nad zdechlinou se nevznášel vůbec žádný zápach, i když tu pravděpodobně leží už několik týdnů.No co, to bude asi mrazem. Řekl si v duchu a mávnul nad tím rukou.  Když se utábořili na dně údolí, Slunce dávno zapadlo. Jon se zavrtal hluboko do kožešin a zavřel oči. Dneska může na to, že by si ohřál ruce nad plameny zapomenout, Torh zakázal rozdělávat oheň.

Tu noc se mu nepodařilo usnout, ostatní na tom nejspíš nebyli jinak, kdo by taky dokázal usnout. Nocí se rozléhaly zlověstné zvuky, jako když někdo tříští skálu o skálu. Ať se snažil, jak chtěl, černou tmu nešlo prohlédnout Chvíli bylo ticho, které vždy po pár minutách přerušil ten divný hluk. Byl strachy posraný až za ušima. Tohle není žádná podělaná horská koza, to je doprdele něco mnohem většího. Sakra, sakra, sakra!Jon proklínal všechny ty horory, které za svůj krátký život stačil shlédnout. Co nezachytily, smysly, to si mozek dokázal v živých barvách pohotově doplnit. Jon si představoval, že za každým spadlým šutrem stojí olezlá zombie nebo malá černovlasá holčička v bílé noční košili. Nedokázal se rozhodnout, která z těch možností ho děsí víc. Zády se tisknul ke Gorile a v dlani svíral ostrý kámen. Šramot, který je obklopoval připomínal kroky, stovky pochodujících nohou, jejichž zvuk se odrážel od holých skalních stěn a vytvářel dojem, že jsou obklíčeni armádou nemrtvých. Přestaň hlupáku, nic takového neexistuje, to je jenom výplod Hollywoodu a pošahaných spisovatelů a scénaristů. Mrtví se nemůžou vrátit zpátky. Uklidňoval se Jon. Cítil, jak se Gorila třese strachy. Všichni se usilovně snažili nevydat ani hlásku, třeba že se jim chtělo křičet hrůzou. Jonovi připadalo, že i dýchání zní příliš hlasitě. Přistihnul se, jak střídavě zadržuje dech.Tahle zatracená noc jen tak neskončí. Prolétlo mu hlavou, když se ozval další tříštivý zvuk následovaný nečím co přípomínalo žuchnutí nebo tupý náraz a následně, jako když se něco velkého a těžkého sune ze svahu do údolí. Dolů jejich směrem. Pane Bože, ať už to bylo cokoliv, sunulo se to přímo na ně.

*****

Svítání mu nikdy nepřipadalo krásnější. Málem umřel strachy. To byla otřesná noc a rozhodně to nebyl jen výplod jeho představivosti. To snadno poznal podle výrazů svých druhů a taky podle čpavého zápachu, který po ránu vydával Sup. No a pak tu ještě byl mrtvý mamut ležící najednou jen pár stop velde jejich tábořiště. Bylo to děsivé zjištění, ale asi už chápal, před čím ostatní divocí prchali. Otázka je, co tady sakra děláme my? Torh se na chlupatou horu masa ani nepodíval, poklekl na jedno koleno a na zemi rozložil nejaký smrdutý hadr. „Co to je?“ zeptal se Jon a poklekl po jeho boku. „To je mapa, my se právě nacházíme tady.“ řekl Torh a zabodl prst doprostřed té čmáranice, ve které se on sám nedokázal orientovat. „Potřebujeme se dostat sem.“ Torh ukázal na místo, které se nacházelo nedaleko od nich. „Měla by tam být jeskyně.“ pronesl jen tak mimochodem, jako by to mělo všechno osvětlit a vykročil směrem od mamutí zdechliny. „Tak počkat! Co tohle všechno znamená? Od koho máš tu mapu, kde je TAM? Co tam krucinál hledáme? A proč sakra taky neutíkáme na jih, když se tady po horách  v noci prochází zombie-mamuti?“ zařval Jon. Torh se zastavil.

„Řekni mu to. On nikdy nepatřil k Noční hlídce, není to zvěd. Myslím, že mu můžeme věřit. Není důvod to před ním dál tajit.“ Gorila se za něj postavila, navzdory svému otci se ho zastala. Jon věděl, že pro něj měla slabost, ale tohle od ní nečekal. „Díky Gerrille.“ Gorila se na něj místo odpovědi usmála a odhalila tak mezeru mezi předními zuby. Torh se zamračil. „Dobrá, král za zdí nás pověřil úkolem, ještě před tím, než padl do zajetí, ještě před tím, než se vydal na jih.“ Odmlčel se. „Jakým úkolem vás pověřil Torhu?“ Obr hledal správná slova. „Mance nikdy nechtěl zbořit Zeď. Věděl, že je to jediná a poslední obrana. Štít, který může zastavit nebo alespoň zpomalit zlo, které se tady na severu pomalu probouzí k životu.“ Jon polknul. „Tím zlem myslíš ty oživlé mrtvoly?“ Torh svraštil obočí a zaťal ruce v pěst. „Pod sněhem na dalekém severu spí i mnohem horší věci, než jsou nemrtví, Jone.“ To bylo poprvé co ho Obr oslovil jménem. „Navzdory tomu jaké nebezpečí se tady skrývá, tohle je zároveň jediné místo, kde lze najít naději. Někde tady je spása pro divoký lid i pro lordy za Zdí schované ve svých kamenných pevnostech, které jim dávají falešný pocit bezpečí.“ Torh se zhluboka nadechl a pokračoval. „Mance se tu věc snažil najít už před tím, ale marně. Neměl totiž, to co mám já.“ řekl Torh a vítězoslavně mu před nosem zamával tím páchnoucím cárem kůže.  „Tuhle mapu pro mě nakreslil jeden starý přítel. Vytvořil ji podle vyprávění mocného starého mága Montezumy. Ten můj přítel se plavil na lodích s piráty, dostal se na mnohá místa. Tajemná a exotická. Na jedné ze svých výprav potkal tohohle čaroděje a ten mu pověděl moc zajímavý příběh.“ Torh svěsil ramena. „Když jsem se s tou zprávou dostal k Mancemu, bylo už příliš pozdě. Věci se daly do pohybu. Proto jsem se nabídnul, že to dokončím a najdu to, i kdyby mě to mělo stát život.“ Na to se k němu Torh otočil zády a zaburácel. „Ryhle za mnou, musíme toho dnes vykonat ještě mnoho, než Slunce zapadne.“

Okolní krajina byla tichá a klidná. Nikde ani stopy po nočním řádění. Žadný důkaz o přítomnosti armády nemrtvých, která tudy za tmy pochodovala. Sluneční paprsky nežně hladily sněhovou pokrývku a ta se blyštěla, až oči přecházely. Tohle místo mělo v sobě určitý půvab. Nedalo se tu žít, ale bylo tu krásně. Vál slabý mrazivý větřík, který Jona štípal do tváří. Po Torhově proslovu, který mu opět řekl kulový, měl Jon takovou zvláštní povznesenou náladu. Připadalo mu, že se účastní něčeho velkého a důležitého a musel si přiznat, že se mu ten pocit zamlouvá. Cha, Jon spasitel, Jon Superman jde zachraňovat ten zvláštní cizí svět. Skoro si začal hvízdat do kroku. Všechno je to nejspíš jenom jeden dlouhý bláznivý sen. Ráno se probudí ve své posteli a půjde si napsat ten test. Je to příliš šílené na to, aby to mohlo být skutečné. Procházeli horskými průsmyky a šplhali po příkrých kamenitých svazích. Mířili k horskému vrcholu jménem Everett, na jehož úbočí se má nacházet ONA JESKYNĚ. He, Everett, to zní skoro jako Mount Everest.Pomyslel si Jon, ale osmi tisícovka to rozhodně nebude. Zdejší hory  rozhodně nejsou žádné Himálaje. Devaan mu řekl, že je to spíš předhůří. Kdyby pokračovali dál, narazili by na mnohem vyšší štíty. Ale ta oblast je příliš nepřátelská, než aby se tam jakýkoliv člověk pokoušel dostat. Mají štěstí, že jejich cíl je pro obyčejného smrtelníka mnohem dosažitelnější.

Přiblížili se k poslední etapě cesty. Čekal je krátký výstup k místu, kde by měla být jeskyně. Výhled jim zastiňoval skalní převis, přes který nebylo možno vchod do jeskyně spatřit. Sup shodil ze zad svůj vak a začal z něj vytahovat dlouhé lano. Jon mezi jeho věcmi zahlédl svoje tenisky. Sup je nejspíš sbalil poté, co je on sám vztekle odhodil mezi stromy. Jon se sám pro sebe usmál. Každý z nich si uvázal kus lana okolo pasu a poté začali pomalu postuvat vzhůru. Šlo to celkem snadno, jen si museli dávat pozor kam šlapou, kmeny byly kluzké a pokryté ledem, některé byly uvolněné. Problém nastal, když se dostali pod skalní převis. Teď přišla na řadu Gorila. Byla malá a mrštná, takže by pro ni neměl představovat velkou překážku. Jakmile byla nahoře, Torh jí hodil jeden konec lana, aby ho tam mohla upevnit. Jon se za pomoci ostatních vyškrábal přes okraj jako poslední. Devaan mu podal ruku, aby mu pomohl na nohy. Jon si oprášil oděv a zvednul hlavu, aby sledoval pohledy ostatních, které se upíraly směrem k obrovitému černému tunelu ve stěně hory. Torh kývnul na Supa ten ze zad opět shodil ten svůj bezedný pytel a vytasil z něj pět pochodní, pro každého jednu. Nejprve vzplanula ta Torhova, ostatní pak s jeho pomocí rozsvítili svoje. Jeden za druhým se postupně nořili do husté černé tmy. Jonovi se tam vůbec nechtělo, neměl z toho dobrý pocit. „No tak, vzchop se chlape. Kdyby tam odpočívala nějaká příšera, ostatní by se tam určitě tolik nehrnuli.“ Po těch slovech vykročil kupředu a sám se ztratil v temnotě.

*****

Pochodeň mu byla k ničemu. Viděl si díky ní tak maximálně na špičku nosu. Tma v jeskyni připomínala hustou neprostupnou černou mlhu. „Haló?“ zavolal tiše Jon. Jeho tváře se dotkla něčí studená ruka. Jon vyjekl a upustil pochodeň na zem, ta okamžitě zhasla. Výborně a je v pytli. Otočil se a málem se mu podruhé zastavilo srdce. Kousek od něj se ve tmě vznášel Gorilin obličej ozářený světlem ze dvou pochodní. Jon byl na sebe naštvaný a Gorila se na něj vesele křenila. Jon jí vytrhnul klacek z ruky a se slovy díků na rtech ji opatrně následoval dál do útrob hory. Brzy se jim podařilo dohnat zbytek skupiny. Stáli bok po boku ruce s pochodněmi napřažené, jakoby si chtěli na něco posvítit. Navzájem se překřikovali a vzrušeně šermovali pažemi, ukazovali někam před sebe. Když Jon spatřil, co je tolik vyvedlo z míry málem mu samotnému upadla čelist překvapením.

Světlo z loučí se odráželo od hladkého bílého kamene, ze kterého byla vytesáná neuvěřitelně veliká dračí hlava, která klidně odpočívala na zemi. Jon si vzpomněl na mamuta. Když ho uviděl, nedokázal si představit, že by po světě mohl někdy kráčet větší tvor. Tenhle drak by toho mamuta slupnul jako malinu. Zatímco Jon obdivoval hlavu dokonale vypracovanou do nejmenších detailů, včetně šupin, nozder, dokonce i slepých zavřených očí, Devaan se vydal dál po obvodu obrovské sochy. Trvalo několik minut, než se vrátil zpátky k nim. „Socha pokračuje dál dozadu, kde je zbytek těla. Nedovedu si představit, jak tohle někdo dokázal postavit a dopravit sem.“ Materiál, ze kterého byla socha vytesána, zjevně neodpovídal tomu, který se nacházel v jejím okolí. Byl tvrdý, lesklý a dokonale hladký, na dotek studený jako led. Devaan vytáhl sekeru. „Co chceš dělat?“ otázal se znepokojeně Sup. Devaan napřáhl paži se sekerou a vší silou udeřil do bílého kamene. Sekera se s hlasitým třesknutím rozsypala na tisíc kousků a Devaanova ruka prudce odskočila dozadu, div si nevykloubil rameno. „Tohle nevytvořila lidská bytost…nikdo by nemohl…“ vydechla s úžasem Gerrille. „Možná ne, ale jistí si tím být nemůžeme.“ Ozval se za jejich zády dunivý hluboký hlas. Všichni se naráz poplašeně obrátili. Stál tam Torh a v ruce svíral nádherný zářící roh. Pozvedl jej nad hlavu a ozářil dračí sochu, která se před jejich zraky vynořila ze tmy v celé svojí strašlivé nádheře.

Náhle jeskyní zavál silný poryv chladného větru, pochodně zhasly, záře rohu slábla. Byli slepí. „Bohové.“ vykřikl vyděšeně Sup. Jon si všimnul, co ho vyděsilo a udělalo se mu nevolno. Hrdlo se mu stáhlo strachy, nebyl schopen jediného slova. V temnotě se objevily páry zářících modrých očí. Rozsvěcovaly se stále další a další. Zatraceně, bylo jich tolik. Přibližovaly se, moře studených mrtvých očí se dalo do pohybu. Sup se rozeřval, ozval se ostrý mlaskavý zvuk a Sup zmlknul. „Utíkejte.“ zařval Torh. Jon na nic nečekal nahmátl ve tmě Gerrille a dal se do běhu směrem, kterým si myslel, že se dostane k východu. Povrch mu klouzal pod nohama, každou chvíli ztrácel rovnováhu, ale dařilo se mu držet na nohou. Gerrille se ho držela za ruku a klopýtala za ním. Jon zakopl, zapotácel se a zřítil se k zemi. Ztratil Gerrille. Snažil se rychle zase vydrápat na vlastní nohy. Zachvátila ho panika, šmátral rukama okolo sebe a snažil se nahmatat její drobné tělo. „Gerrille! Gerrilleee!“ křičel Jon do tmy. Nic, žádná odezva. Modré světlo se přibližovalo, Jon měl slzy na krajíčku. Nakonec se rozhodl. Otočil se, po tvářích mu stékaly slzy, rozběhl se pryč, pryč z toho odporného černého pekla.

Hory ozařoval svit Měsíce. Jon se zastavil těsně na okraji převisu, předklonil se a zvracel. Dávil tak dlouho dokud v ústech necítil odpornou pachuť žaludečních šťáv. Když skončil, snažil se dýchat zhluboka a pomalu, aby se alespoň trochu uklidnil. Něco je špatně, něco je tady zasraně špatně. „Do hajzlu.“ uklouzlo Jonovi, když zjistil, co mu nesedělo. Stěny hor se pohybovaly. Dolů do údolí se hrnuly tisíce shnilých mrtvých těl. Houpavě se kymácely jako stromy ve větru. Zakalené modré oči se obracely k Měsíci. Tyhle oči byly jiné než ty z jeskyně, kdysi bývaly lidské. „Jone!“ z jeskyně se vyřítil Torh. Z hrudi mu trčela dlouhá křišťálově průsvitná čepel. Torh se zapotácel a roh, který do teď svíral v dlani mu vyklouzl. Jon k němu pohotově přiskočil, aby ho podepřel. Společně se sesunuli k zemi. Jon držel Obra v náručí. Byl tak lehoučký, jako by nic nevážil. Obr namáhavě pozvedl paži a dotkl se Jonovy tváře. „Dokonči tu věc chlapče, dokonči…“ Torh chrčivě vydechl a světýlka v jeho očích pohasla. V temnotě za ním se ale rozzářila jiná, modrá, zlověstná. Přinášela s sebou smrt. Jon jemně položil Obra na zem a složil mu paže na hrudi. Ledová čepel se mezitím rozpustila. Jon uchopil roh, vydával slabé zlatavé světlo. Jon si ho přiložil ke rtům a s jedním dlouhým mocným vydechnutím vyhnal všechen vzduch z plic.

Roh zněl nádherným sytým hlasem, který se nesl celým údolím. Masy nemrtvých strnuly na místě. Ti druzí v černé jeskyni se taktéž zastavili, váhali. Provrtávali Jona svým zlým temně modrým pohledem a vyčkávali. Země pod jeho chodidly se roztřásla, tunel se rozzářil žlutým světlem. Jon ještě stačil zahlédnout vysoké bílé postavy, než je pohltil ohnivý žár. Rychle uskočil stranou a schoulil se za jedním balvanem. Po svahu směrem dolů se valil oheň, mrtvá těla strávily plameny. Cesta se uvolnila. Jon sebral odvahu a vykoukl zpoza balvanu. Před jeskyní byl obrovský bílý drak. Postavil se na zadní roztáhl křídla a zařval. Jon si rukama chtěl zacpat uši, ale v jedné stále ještě svíral roh. Drak otočil hlavu jeho směrem, sklonil se a příblížil těsně k němu. Jon cítil žár, který vycházel z jeho tlamy. Drak mocně násál nozdrami, aby zachytil jeho pach. Jon se musel pevně zapřít, aby ho nevtáhl spolu s okolním vzduchem.  Pak vztáhl paži, položil dlaň na hřejivou hladkou kůži a zadíval se do velkých rudých očí. „Tohle není sen.“

Povídka č. 14 /3. kolo/

WESTEROSKÁ STŘEDNÍ

(Noční můra všech fanoušků Písně ledu a ohně, městečka Twin Peaks a Beverly Hills 90210…)

ED JE NERVÓZNÍ

Ed seděl v autě před domem a nervózně poklepával prsty do volantu.

Tohle měl být první den v nové škole, on se přestěhovat ze severu na jih, z „chladné a provinciální Minnesoty do snobského a horoucího kotle boháčů King’s Hills“ nechtěl, navíc zaspal, pořádně se nenasnídal, zapomněl včera natankovat benzín a zpoždění se zvyšovalo, díky jeho milované sestřičce, která se ještě ráno minutu před odjezdem musela nalíčit.

Vyklonil se z okýnka a netrpělivě zavolal: „Lauro! Už jsi? Dělej, nebo přijedeme pozdě!“

Přijít pozdě hned první den v cizím městě, do nové třídy, kde nikoho nezná, poměrně přesně splňovalo scénář jeho nejhorší noční můry. Ed byl odjakživa uzavřený a opatrný a těžko navazoval přátelství. Děsil se toho, že si tu bude muset najít nějaké přátele. V Minnesotě měl Boba a to mu stačilo. Navíc Bob byl rozený vůdce, takže to ve škole bylo o to snazší. Kéž by tu byl Bob s ním.

Ed krátce zatroubil.

„Lauro! No tak!“

„Počkej! Vždyť už jdu!“

Ozvalo se odněkud z hloubi jejich domu.

Ed zhluboka vzdychl a vrhl zoufalý pohled na hodinky.

Problémy se sestrou, s autem, s vlastním sexuálním životem. Problémy.

Vytáhl z palubní přihrádky balíček winterfreshek bez cukru, jednu si roztržitě strčil do pusy a začal zuřivě žvýkat.

Dospělost se blíží.

LAURA JE SJETÁ

Dívka, která se na sebe dívala do zrcadla, měla do konce svého života 7 dnů, a nevěděla o tom.

Sklopila pohled na umyvadlo, kde se bělela cestička z bílého prášku. Už jdu, už pospíchám…

Zvenku se ozvalo zatroubení. Sakra. „Lauro! No tak! Už jsi?“

„Počkej, už jdu!“ zakřičela. Sklonila se a vdechla kokain do nosní dírky. Potřásla hlavou a zkontrolovala se ještě jednou v zrcadle. Zamrkala a upravila si účes.

Už jsem.

Všechno je v pořádku. Všechno mám pod kontrolou. Půjdu tam a užiju si tenhle zatracený den tak nejlíp, jak jen to půjde.

Naposledy omrkla koupelnu, jestli po sobě nezanechala nějaké stopy, vyběhla na chodbu, zamkla vchodové dveře, přeběhla štěrkovou cestičku, nasedla do auta, žuchla do sedačky a usmála se na bratra.

„Můžeme.“ Ještě se naoko roztržitě prohlížela v zrcátku, aby od sebe odvedla pozornost.

Ed jen cosi rezignovaně zabručel, nastartoval a vyrazil.

„Je tady objížďka, sakra. Budu se muset sjet z toho kopce oklikou,“ zavrčel jako vlk po chvíli jízdy.

Laura se uchichtla.

Ed na ni krátce nechápavě pohlédl. „Co je?“

Laura se rozesmála ještě víc.

„Ale nic.“

ZLATÉ PORSCHE

Na křižovatce zastavili na červenou, která ještě víc prohlubovala Edovo zoufalství z toho, že přijdou pozdě. Vtom vedle nich zastavil ohromující sporťák porsche Boxter Spyder v zlaté metalíze. Řidič za volantem byl blonďák s dlouhými vlasy, stejnými jako měla jeho spolujezdkyně, dívka v luxusním značkovém oblečení od hlavy až k patě. Vypadali jako jednovaječná dvojčata. Oba měli černé brýle. Hoch si je nadzvedl a posměšně zhodnotil Edův zánovní vůz.

„Slušná kára, vole. Nechceš si dát závod?“

„Já nezávodím, když o nic nejde,“ ucedil Ed hrdě skrze zaťaté zuby. Tyhle frajírky přímo nesnášel. Slyšel, že King’s Hills je jich plné.

„Proč? Bojíš se, že bys prohrál?“ zasmál se chlapec provokativně.

„Kašli na něj, Jamesi,“ protáhla znuděně dívka po jeho boku. „To budou nějací chudáci ze střední vrstvy.“

„Trhni si, krávo!“ zavolala na ni Laura rozjařeně a ukázala jí vztyčený prostředníček.

James se pobaveně zasmál. „Ta má kuráž, Sereno.“ Pak promluvil opět na Eda. „Tak někdy jindy, příteli.“ Zatůroval jako šílenec a vystřelil jako střela ještě pořád na červenou.

„Pitomci,“ ulevil si Ed znechuceně.

„Zlatá mládež King’s Hills,“ uzavřela Laura. „Vítejte.“

HOCH S DRAČÍM TETOVÁNÍM, KTERÝ SI HRÁL S OHNĚM

Samozřejmě to nestihli. Než Ed zaparkoval a vešli do školní budovy, slyšeli, jak právě zazvonilo. Všimli si i zlatého porsche, které parkovalo na místě vyhrazeném pro personál.

„No tě pic. Doufám, že nebudem chodit do stejné třídy. To by mě asi zabilo.“

Ed chytil Lauru za ruku.

„Tak jo, ségra. Drž se.“

„Ty taky, brácho.“

„Víš, kde máš třídu?“

„Netuším.“

„Já taky ne.“

Chvíli se na sebe dívali, dva páry stejných šedých očí, vyděšeně a na pokraji naprosté paniky, a pak se oba rozesmáli.

Po chodbách ještě pobíhalo pár posledních opozdilců. Kolem prošli David Lynch a George R.R. Martin, o čemsi se dohadovali a rozkládali přitom rukama.

„Hej! Zabloudila jsi?“

Laura se ohlédla. Po schodech za ní vybíhal vysoký štíhlý kluk v černém tričku s rudým nápisem Death Is The Road To Awe. V černých vlasech měl stříbrný melír.

„Tak trochu. Jsem z prváku. Béčko.“

„Na druhák ses mi zdála trochu mladá… Tak pojď, ukážu ti, kde to je.“

Ale nešli, jen stáli a dívali se na sebe, jako by se odhadovali. Jako zvířata na stezce. Ostražitě a plaše.

„Já jsem Garry.“

Zaváhala. „Laura.“

Pod rukávem trička mu cosi vyčuhovalo. Všiml si, že se na to dívá.

„To je tetování. Drak.“

Nekomentovala to. Nezašklebil se, pronesl to unaveně, jako by to řekl už tisíckrát.

„Ty jsi tu nová, ne? Ještě jsem tě tu neviděl.“

„Jo,“ připustila Laura.

Jeho pohled na ní spočíval o něco déle, než aby si to mohla vyložit jako zdvořilou zvědavost.

„Co.“

„Jsi krásná,“ konstatoval hoch naprosto zřejmý fakt, nezúčastněně a bez náznaku flirtování.

Laura se na něho zamračila. „Hm. A co ještě?“ naježila se.

„A jsi sjetá,“ dodal klidně.

Otočil se a vydal se směrem, kde se dala tušit její třída, takže zmatené Lauře nezbývalo nic jiného, než ho nasupeně následovat.

SEDNI SI SE MNOU

Otevřel dveře do své třídy a nakoukl, jestli už je tam učitel. Ještě ne, takže panovala volná zábava.Když vešel, všichni jako by trochu ztichli. Prohlíželo si ho dvaadvacet párů zvědavých očí. Ed cítil, jak se mu stahuje žaludek. Toužil zmizet a utéct.

Jakýsi střapatý kluk ze zadní lavice u okna na něj mával.

„HEJ! Tady. Držím ti fleka.“

Ed na něho udiveně pohlédl. Neznal ho. Málem se ohlédl za sebe. Doufal, že to není nějaký třídní lůzr. I když – proč by mu to mělo vadit? Ježíši, to jsou vlasy. Prošel uličkou a sedl si k němu.

Kluk mu podával kus chleba, zřejmě část své svačiny, kterou pod lavicí potají ukusoval. „Na – dej si. Máš hlad?“

Edovi zakručelo v břiše. Kývl a opatrně si z krajíce kousl.

„Já jsem Red,“ šklebil se kluk. „Ty jsi tu novej, co?“

Ed nepřítomně přikývl.

„To toho moc nenakecáš, co?“ zachechtal se Red nakažlivým smíchem. „No jo, tichá voda břehy mele.“

Ed znovu kývl a cítil, že se začíná navzdory své vůli uvolněně usmívat.

V BÉČKU

„Tak a jsi doma,“ řekl jí před její třídou hoch se stříbrným melírem a dračím tetováním, který dokázal poznat, že si ráno dala jednu náladovku.

„Já chodím vedle do áčka, ale musím si tu něco zařídit,“ prohodil přes rameno a zamířil k první lavici, kde políbil útlou dívku, která se na něj zářivě usmívala. O něčem se spolu začali bavit a drželi se za ruce.

Učitel ve třídě ještě nebyl, všichni byli plni dojmů z prázdnin. Nikdo si jí nevšímal, byla vetřelec, o kterého nikdo nestál. Laura sklesle hledala pohledem nějaké volné místo, kde by se mohla tiše a nikým nerušena schovat.

„Ty se znáš s Garry Ryanem?“ ozvalo se za ní.

Laura se otočila a dívala se do tváře té nejkrásnější dívky, jakou kdy potkala. Takové se vyskytují pouze na obálkách časopisů nebo ve filmech, ne v reálném životě. Nicméně, jedna taková stála přímo vedle ní. Nejvíc jí zaujaly její oči. Byly temně fialové. Byly neuvěřitelné.

„Já?“ vypadlo z Laury hloupě. „Mluvíš se mnou?“

„Ano. Andrea mluvit s tebou,“ řekla robotickým hlasem.

Něco jako je smysl pro humor by u tak étericky krásné bytosti Laura rozhodně nehledala a proto byla příjemně šokovaná.

„Pojď si sednout, je tu řev jak v opičárně,“ zamířila dívka do lavice vzadu.

Laura ji následovala jako ve snu.

Kousek od nich hráli Jason Priestley, Shannon Doherty a Sheryl Lee mariáš. Laura je pro jistotu ignorovala a všímala si jen Andrey.

„Jak to, že sedíš sama?“ vypadlo z ní jako první.

„Holky mě nemají rády, protože jsem moc krásná, což představuje nebezpečí,“ řekla Andrea ironicky. „No a kluci se mě bojí.“

Vytáhla odkudsi obrovské jablko a s chutí se do něj zakousla, až Lauru postříkala sladkou šťávou. „A přitom nekoušu.“

„Ne, neznám ho,“ navázala Laura na úvodní otázku. „Dneska jsem ho viděla poprvé.“

„Buď ráda,“ pronesla Andrea s despektem. „Ten hoch si rád hraje s ohněm. Jako s drogama. A navíc…“

„Co?“

„Je to syn ředitele. Smrtící kombinace, co?“

„To jako fakt?“

„A navíc…víš, on je…“

„Co?“ položila Laura svou oblíbenou otázku znovu. „Na kluky?“ střelila od pasu.

„Tak napůl. Jemu je to tak trochu jedno, jestli víš, co tím myslím. Momentálně chodí sice oficiálně s Ellen, to je holka, se kterou se teď líbají. Ale nemiluje ji. Ne doopravdy, ani náhodou, tohle holky jako já poznají. Ale má i svý tajný obdivovatele. Mrkni třeba na támhletoho kluka, to je John. A další je támhle, Artie. Nechodí sem, jsou to třeťáci, jen se přišli podívat, protože věděli, že Garry tu bude. Všimni si, jaké je stojí úsilí nesvíjet se žárlivostí, když si myslí, že se na ně nikdo nedívá.“

„Páni. Dva buzíci ve třídě?“

„Taky napůl. Mimochodem – Artie je můj brácha.“

Laura na ni vytřeštila oči.

„Taky mám bráchu.“

„Taky buzík?“

„Ne. Aspoň doufám. Mimochodem – já jsem Laura.“

KDO JE BOB

„Takže?“

„Může být tvůj.“

„Jestli o něj budu stát.“

„Přesně tak.“

„Ale já mám kluka.“

„Fakt, jo? Nekecej. A kde?“

„V Minnesotě. Tam u nás. Vlastně se známe už odmala. Je to Edův nejlepší kamarád.“

„A jé. Láska od mateřské školky. Jak se jmenuje?“

„Bob.“

„A?“

„No, je fajn a mám ho ráda.“

„Ale?“

„Jak říkám…“

„Ale není to ono, co? To znám.“

„O víkendu za mnou přijede.“

„Máš v úmyslu se s ním rozejít?“

„Ne, to ne. Jen jsem si myslela, když jsme od sebe teď tak daleko…“

„Dáte si pauzu!“

„No…“

OHNI A KRVI SE MNOU POJĎ

Za pár dnů ji našli mrtvou.

Do městečka přijede zvláštní agent FBI Dale Cooper a začne vyšetřovat záhadnou smrt pohledné středoškolačky obestřené závojem tajemství.

Kdo jí má na svědomí? Byla unesena? Znásilněna? Byla to sebevražda? Vražda? Nešťastná náhoda? Drogy? Bizarní sexuální hrátky, které se vymkly kontrole? Neznámý maniak? Žárlivý přítel? Tajný milenec? Šílený ředitel? Pochybný spolužák? Závistivá spolužačka? Její bratr? Nebo někdo Jiný?

Co myslíte?

Povídka č. 15 /3. kolo/

Winterfell Street, London, UK, 20:33 Oct 16, 2012 (UTC)

Predklonila hlavu, zabalila si mokré vlasy do uteráka a vyšla zo sprchy. A prvýkrát ju dnes Boh vyslyšal. Zahmlené zrkadlo bolo presne to, čo práve teraz najviac potrebovala. Snažila sa dostať z kúpeľne skôr, ako jej zvädnuté prsia a oči mátohy získajú v odraze nelichotivé tvary a farby. Boli časy, keď sa čudovala, čo z bývalej Miss Soho dokáže narobiť päť tehotenstiev, ale momentálne jej to bolo jedno. Vyšla z kúpeľne, pohrabala sa v špinavom prádle a vytiahla župan, ktorý sa už do poslednej várky nedostal. Mala ho od Neda. Ako svadobný dar. Toto mu nikdy nešlo. Podvedome sa uškrnula a opásala sa.

“Doriti!” Zabudla zbehnúť cestou do Tesca po plienky. Už má iba jednu. Na túto noc to bude musieť stačiť.

Odkedy sa začal Rickon po Robbovej smrti v noci pocikávať, tak mala o jednu starosť navyše. Akoby na tom záležalo pri tom množstve, ktoré čakalo za dverami každý deň. Slzy jej už dávno vyschli a na nové nebol čas. Cítila, že by jej to pomohlo. Len tak sa oprieť o dvere, zosunúť na dlážku, objať si nohy a vyrevať tú bolesť. Na terapii sa uvoľniť nedokázala. Pri Nedovi mala problém otvoriť sa, o skupine úbohých cudzích trosiek ani nehovoriac. Práca ju naučila nedať najavo emócie, bolo to jej eso v rukáve, preto to veľmi rýchlo dotiahla na detektíva tretej triedy. Ale teraz si pripadala ako živá mŕtvola. Jedna z tých z filmu Noc živých mŕtvych z roku 1968, ktorý vybral Ned na prvé rande. Keď ležal vystretý v truhle, nedokázala ani zaostriť na jeho tvár. Iba na tú malú jazvičku na predloktí, ktorú mu v kine spôsobila svojimi vtedy ešte pestovanými nechtami a la Gail Deversová. Ak sa ho niekto spýtal, či je ženatý, s úsmevom natiahol ruku a ukázal, ako je naveky poznačený. Na večné veky! Na veky vekúce! Klamár!KLAMÁR!

Posledné slovo zvrieskla a až keď sa odrazilo od stien prázdneho bytu, uvedomila si, že sa opäť dostala príliš ďaleko. Postavičkám v anime stačilo, aby potriasli hlavou vždy, keď sa chceli zbaviť hlúpych a zbytočných myšlienok. Urobila to. Nedúfala, že by to mohlo fungovať, ale náhoda je predsa sviňa. Vtom sa ozvalo drnčanie zvončeka.

Nikoho nečakala. Deti mali kľúče, ale boli stovky kilometrov ďaleko alebo neschopné dosiahnuť na zvonček. Predstavila si Brana, jej milovaného Brana, ako sa palicou pokúša trafiť a zazvoniť a pritom spadne z vozíka. Ned nevedel nikdy nič urobiť poriadne. Čakal, že všetci, ktorí budú chcieť navštíviť tú ich kobku, budú mať aspoň meter osemdesiat a ruku ako Saxana na dosiahnutie toho zasraného zvončeka. Sansu poslala k rodinnému priateľovi na prázdniny. To bol nahlas vyslovený dôvod. Sansa netušila, že to nie ona potrebuje prázdniny. “Kvôli sebe”, počula v duchu slová policajného psychológa. Arya zostala po Nedovom pohrebe plná bezmocného zúfalstva a agresivity, ktorú sa pokúša vybičovať pobytom v military tábore pod záštitou Ministerstva obrany. A ak ju to neprestane baviť, čo sa bohužiaľ nestane, keďže pozná svoju dcéru, tak si vyplní prihlášku na West Point. Nemala silu jej to vyhovárať. Nemala silu ani dýchať a už vôbec nie ísť do toho zasraného Tesca.

Zo zvyku vošla do spálne a vytiahla zo zásuvky drahého Beriho, Glock ráže 9 mm. Už raz jej zachránil život, hoci nevedela, či mu je za to vďačná. Chcela sa uistiť, že Rickona ten zvonček nezobudil, ale spomenula si, že ho suseda privedie až o deviatej.

Potichu sa prikradla k vchodovým dverám a otvorila priezor.

Výhľad jej zaclonila guča slamy pokrytá krvavou chrastou. Neklamný znak seržantky Karotky, ako zvykol Robb prezývať Brienne.

Keď sa stálo v rade na sexappeal, Brienne o tom zjavne nik nepovedal. Ešte nedávno si o nej myslela, že je latentná lesba, ale to bolo pred Renlyho vraždou. Odkedy to vedúci oddelenia schytal v jednej prestrelke, hádzala po všetkých jednoslovné odpovede. Posledné súvetie od nej počula minulý týždeň pri zatýkaní toho hajzlíka predávajúceho drogy pred školou. Chrapľavé “Ste zatknutý. Máte právo nevypovedať…” a ostatné bla, bla vety jej pripomenuli, že to nie len len nejaký vysoký, maskulínny a extrémne neatraktívny android. Vlastne, keď sa nad tým tak zamyslela, nemohla to vôbec považovať za corpus delicti existencie srdca v jej plochej nulkovej hrudi. Stačilo sa však pozrieť do veľkých modrých očí farby tej gýčovej konvice v kuchyni (samozrejme, od koho iného ako od Neda) a nepotrebovala hľadať iné dôkazy.

Brienne v očakávaní odstúpila ďalej od vchodových dverí a Cat sa naskytol pohľad na druhého návštevníka. Zamrazilo ju. Tak dlho čakala na túto chvíľu, a teraz ju zastihla nepripravenú, v špinavom župane a papučiach po starej mame.

Jaime bol len úbohá malá ryba, ale určite väčšia, ako tí pred ním. Niekde v srdci, tam dole a vzadu, v štrbine, ktorú už ani nepovažovala za súčasť seba samej, pocítila náznak súcitu. Zapudila ho rovnako, ako tie predošlé – ruka, neruka. Nebol síce priamo zodpovedný za to, čo sa stalo Robbovi, ale ona bola trpezlivá. Toto je iba začiatok.

Dlho jej trvalo vyrovnať sa s tým, že nebola dokonalou matkou. Takou, akú Robb potreboval, keď sa stal závislým od toho svinstva. AsylaT. Často rozmýšľala nad tým, komu všetkému už tá droga poskytla nenávratný azyl. A ona si nie týždne, ani mesiace, ale celý jeden rok nevšimla, čo sa to s ním deje. Tak veľmi sa sústredila na svoju prácu, na svoj postup, na zatváranie všetkých tých rýb a rybiek, že nevidela vpadnutú tvár, vychudnutú postavu a horúčkovitý lesk v jeho očiach. Navrávala si, že by si všimla vpichy, ak by ich mal na rukách a nie pod jazykom. Držala sa tej myšlienky ako kliešť, len aby si zachovala silu každý deň vstať z postele a utíšiť Rickona po ďalšej nočnej more.

Keď začiatkom týždňa posielala Brienne do ich pelechu, nedúfala v žiaden výsledok. Bol to len výkrik do tmy a navyše so slonom priamo do porcelánu. Ale ten slon sa práve chystal vystáť dieru pred jej dverami. Jaime nebol Slizký Walder, nebol Capo di tutti capi, ani to nebol on, kto vstrekol Robbovi zlatú dávku, keď sa chcel ľahkovážne priživiť na kšefte s narkotikami. Ale bol to začiatok, dobrý začiatok. S čerešničkou na konci.

Zhlboka sa nadýchla. Letmo sa pozrela do zrkadla, pritiahla si župan bližšie k telu, vložila Beriho do skrinky na topánky vedľa svojich plesových lodičiek a stlačila kľučku.

Povídka č. 16 /3. kolo/

ŠEST SPRAVEDLIVÝCH

Na Zimohrad se snesla noc, temná, tichá a mrazivá, taková jako vždycky. Vane mrazivý vítr pronikající do morku kostí, jen zpoza tmavých, sněhem nasáklých mračen občas vykoukne měsíc.

Mrazivá noční hodina, kdy všechno spí. Tedy, skoro všechno.

Krátce po půlnoci se vítr utiší a začne jemně sněžit. Ve stínu zadního nádvoří pod hradbami jako by se něco pohnulo. Žluté zlovlčí oči zamrkají a zase zmizí. Znovu vyjde měsíc a jeho svit ozáří podivuhodnou scenérii.

Je to zvláštní, ještě před chvílí tu nikdo nebyl a teď tu sedí a polehává 6 zlovlků. Největší z nich, šedý, je na vyvýšeném schodu a ostatních pět kolem něj na svých obvyklých místech v neuspořádaném půlkruhu. Co se to tu děje?

Kdesi ve tmě vrzne okenice a všichni ten slabý a vzdálený zvuk zachytí, našpicují uši a jsou ve střehu.

Nepřejí si být rušeni. Po chvilce se opět uklidní.

Nezúčastněný pozorovatel by zaznamenal jen občasné slabé zavrčení nebo zakňučení, jako kdyby spolu o něčem rozmlouvali…

***

MÍSTO KONÁNÍ: Zimohrad

ČAS: Pozdě v noci

ÚČASTNÍCI: Šedý vítr, Lady, Nymeria, Léto, Chundeláč a Duch.

ÚČEL KONÁNÍ: Pracovní schůzka

ŠEDÝ VÍTR: „Dobře, považuji naše setkání za zahájené. Jsou tu všichni?“

NYMERIA: „Nemůžeš aspoň jednou vynechat ty formality a neptat se, jestli jsou tu všichni, když vidíš, že tu jsme všichni?“

ŠEDÝ VÍTR (klidně): „Jen se držím protokolu, Nym.“

NYMERIA: „A vůbec, proč máš předsednictví pokaždé jen ty? Neměli bychom se střídat?“

ŠEDÝ VÍTR (autoritativně): „Protože jsem z vás nejstarší, největší a – é…“

LÉTO (polohlasně napovídá): „Nejzodpovědnější.“

ŠEDÝ VÍTR: „Ano, nejzodpovědnější.“

NYMERIA (sama pro sebe): „Ale nejvýřečnější zrovna nejsi.“

ŠEDÝ VÍTR: „Sešli jsme se zde na naší pravidelné schůzce, abychom…“

Pokračuje v proslovu. Léto, Lady a Duch pozorně naslouchají, i když stejné věty slyšeli už stokrát. Chundeláč sebou roztržitě vrtí a je neposedný. Nymeria je otrávená.

NYMERIA (tiše, pro sebe): „Bla bla bla…“

ŠEDÝ VÍTR: „Takže pokud nemá někdo něco opravdu zásadního, můžeme myslím přikročit k prvnímu bodu našeho programu, a tím je …“

LADY (způsobně se hlásí tlapkou): „Já, prosím. Já mám přednostní připomínku. A je to moc moc důležité.“

ŠEDÝ VÍTR (vzdychne, jako by už předem věděl, čeho se bude týkat): „Jak moc je to OPRAVDU důležité?“ (Klade důraz na předposlední slovo).

LADY (zaváhá, když se oči všech zlovlků upřou na ni): „No… pro mě je to důležité.“

ŠEDÝ VÍTR: „Aha, chápu. V tom případě se držme programu.“

LADY (chce ještě něco říct, ale pak si to raději rozmyslí).

ŠEDÝ VÍTR: „Dobře. Prvním bodem našeho programu je: otázka měničství. Jak jsou na tom naši svěřenci. Postupně. Tak já začnu. Já za sebe musím říct, že Robb žádné výrazné vlohy zatím neprojevuje, a abych řekl pravdu, zůstávám v tomto ohledu být u něj dosti skeptický. Tullyjská krev není zjevně kompatibilní. Lady?“

LADY (smutně): „Ani ťuk.“

ŠEDÝ VÍTR: „Nym?“

NYMERIA: „Cítím Pouto, i když Arya si to zatím neuvědomuje. Ale to přijde, jsem si tím jistá.“

LÉTO: „S Branem to půjde taky hladce, je to rozený měnič. Je otázkou času, kdy to pozná. Spíš ho trochu brzdím, aby to neobjevil moc brzy. Mohlo by to být spíš na škodu.“

ŠEDÝ VÍTR: „Dobře, Léto. Snaž se to pozdržet. Shaggy?“

CHUNDELÁČ: „Já, ech…“

Zpoza mraků vyjde měsíc v celé kráse a Chundeláč se neudrží a krátce zavyje.

ŠEDÝ VÍTR: „Ovládej se, prosím tě.“

CHUNDELÁČ: „Promiňte. To mi ujelo.“ (Zapomene na to, že by měl mluvit a rozhlíží se po okolí).

ŠEDÝ VÍTR (napovídá mu): „A co Rickon?“

CHUNDELÁČ: „Jo aha. Snažím se, ale je to ještě děcko. Malý a ztřeštěný. Nedokáže se soustředit.“

NYMERIA (polohlasně): „Někoho mi připomíná…“

CHUNDELÁČ (nic neslyšel a pokračuje ve své řeči): „Připadá mi nespravedlivé, že jsem vyfasoval toho nejmenšího. Vy se máte…“

ŠEDÝ VÍTR: „Nech toho fňukání, Shaggy. Tohle už jsme si přece vyříkali minule.“

CHUNDELÁČ (trucuje a žere sníh).

DUCH: „Jon je připraven“.

Ostatní ještě chvíli čekají, jestli toho tichý albín řekne víc, ale ten zjevně považuje celou záležitost za vyřízenou.

ŠEDÝ VÍTR: „Dobře. Bod dva programu schůze: Lannisteři.“

NYMERIA: „Co je s nima?“

ŠEDÝ VÍTR: „Jak jistě všichni víme, v blízké době navštíví Zimohrad královská družina. Muži z jihu. Cizí lidé. Neupřímní a nevypočitatelní. Buďte opatrní a obezřetní. Předem vás chci varovat: nebudou nám vonět. Je to jiný druh lidí než Seveřani. Tihle Jižani jsou chamtiví, zákeřní a – é…“

LÉTO (napovídá): „Mají pochybný morální profil.“

ŠEDÝ VÍTR (zarazí se a nechápavě na Léta pohlédne).

LÉTO: „Zkažení.“

ŠEDÝ VÍTR: „A zkažení. Nenechte se vyprovokovat!“

NYMERIA: „A proč se díváš na mě?“

ŠEDÝ VÍTR (uhne pohledem): „Nechci poukazovat na někoho konkrétního, ale někteří z nás mají větší sklony k tvrdohlavosti a k prchlivosti a neuváženým činům než jiní.“

NYMERIA: „Ale díval ses přitom na mě!“

LADY (laskavě): „Uklidni se, Nym. Pozor si musíme dávat všichni.“

NYMERIA (popuzeně): „No zrovna tebe se to asi moc netýká. Ty jsi vždycky tak milá, spořádaná a korektní, že ti není co vytknout. Ideál zlovlčí vyrovnanosti. A nudnosti. Nikdy neřekneš třeba hovno nebo nasrat.“

LADY (šokovaně lapá po dechu a neví, co říct): „Co – to – jak…“

NYMERIA (je vytočená): „Ona se nikdy obyčejně nevysere jako my všichni, co tu jsme – ona se prosím pěkně způsobně vykaká.“

ŠEDÝ VÍTR (zvýšeným hlasem): „To by stačilo, Nym.“

NYMERIA (smířlivě): „Promiň, Lady. To mi jen tak nějak – ujelo.“

LADY (nejistě): „Víš, někdy mě tvá upřímnost děsí.“

ŠEDÝ VÍTR (chápe se příležitosti změnit bod programu): „Takže Lannisteři jsou vyřízení, dostáváme se ke třetímu bodu programu: obecná diskuze. Máte někdo něco?“

LADY (rázem zapomene na nedávný incident a dychtivě se hlásí): „Ano, já prosím! Já mám něco!“

Ostatní jsou v mírně znepokojivém očekávání.

ŠEDÝ VÍTR: „Mluv, máš slovo.“

LADY: „Zmizela mi kost.“

ŠEDÝ VÍTR: „Dobře. Cože?“

LADY (vyčítavě se rozhlíží po ostatních): „Zahrabala jsem si ji na SVÉM (zdůrazňuje) místě. Pro horší časy. Byla to krásná kost z hovězího – a když jsem si ji včera chtěla znovu prohlídnout – tak už tam nebyla!“ (Končí skoro plačtivě)“Přiznejte se, kdo v tom má pracky?“

ŠEDÝ VÍTR (rezignovaně): „No tak, přiznejte se.“

CHUNDELÁČ (rošťácky): „Já ne!“

NYMERIA: „Já mám dost svých vlastních kostí. Nezajímají mě cizí kosti.“

LADY (obviňujícím tónem): „Ale já si myslím, že jsi to byla ty! A udělala jsi mi to naschvál.“

NYMERIA (rozhořčeně): „Neplácej hlouposti. Předlož důkazy nebo mlč.“

LADY (nešťastně): „Nemám žádné důkazy.“

LÉTO: „A nemohl by v tom mít zuby Rafan?“

LADY (pochybovačně): „Ten? Vždyť je to jen obyčejný – pes.“

LÉTO: „Je to lovecký pes. A vůdce zdejší smečky.“

NYMERIA (bojovně): „Jó! Minule na mě měla psiska zpoza klece blbé kecy.“ (Vycení mírně zuby). „Dovolují si, jen když je jich víc pohromadě.“ (Vycení zuby víc) „Zvládla bych je všecky.“

ŠEDÝ VÍTR: „Se zdejšími psy musíme udržovat korektní vztahy. Nevyhledávat vnitřní rozbroje. Nezavdávat zbytečné záminky k vyhlášení války.“

NYMERIA: „A to si máme nechat od nich všechno líbit?“

ŠEDÝ VÍTR: „Zítra ráno promluvím s Rafanem.“

NYMERIA (temně): „Nech mě, ať si s ním promluvím já.“

ŠEDÝ VÍTR: „Ne, já to zařídím.“ (Rozhlíží se po ostatních). „Ještě něco?“

LÉTO (ošívá se): „Ehm…“

DUCH (povzbuzuje ho): „Neboj se. Řekni to.“

ŠEDÝ VÍTR: „Dobře. Posloucháme, Léto.“

LÉTO (nejistě): „No, já nevím, jestli to je důležité a jestli bych vás tím měl znepokojovat. Je to spíš jen takový pocit, předtucha.“

NYMERIA (obrátí oči v sloup a zaúpí): „Né…“

ŠEDÝ VÍTR: „Tak o co jde? Ven s tím!“

LÉTO (sklíčeně): „Mám pocit, že Bran je v nějakém ohrožení. Že se mu stane něco špatného. Nevím co ani kdy. Prostě to jen – očekávám.“

ŠEDÝ VÍTR (zamyslí se): „Ale to je důležitá zpráva. Je dobře, že jsi nám to řekl, Léto. Odteď zvýšený dozor nad Branem. Věřím ti, Léto, že kdyby k něčemu došlo, stačíš včas zasáhnout.“

LÉTO (nervózně přikývne).

ŠEDÝ VÍTR: „Dobře. Ještě někdo něco? Jestli ne, tak…“

NYMERIA: „Ano, já.“

ŠEDÝ VÍTR (už poněkud netrpělivě): „Tak rychle, Nym.“

NYMERIA (učiní dramatickou pauzu): „Všimla jsem si zajímavé věci. Kovář Mikken vešel do kuchyně a strávil tam podezřelou dobu. Když znovu vyšel, pohvizdoval si. Zvláštní věc, protože on si nikdy nepohvizduje. O chvíli později vyšla z kuchyně kuchtička Rosemunda a upravovala si vlasy. Prozpěvovala si písničku. To naopak zvláštní nebylo, protože ona si něco brblá pořád. Ale – a teď to přijde – byl z ní cítit jasný pach páření!“

NYMERIA (vítězoslavně se rozhlíží po ostatních, kterým je to ale zjevně docela fuk, a poté praví důležitě):  „Myslím, že spolu něco mají!“

ŠEDÝ VÍTR: „Dobrý postřeh, Nym. To jsou ale lidské záležitosti, do toho nám nic není.“

NYMERIA (zklamaně): „Že já vám vůbec něco říkala. Pfff.“

ŠEDÝ VÍTR: „Dobře. Takže…“

NYMERIA (ošívá se): „Když už jsme u toho páření, je-„

ŠEDÝ VÍTR (utíná debatu hned v zárodku): „Otázka páření není na pořadu dne. Prosím, držme se aktuálních témat. Další!“

NYMERIA (bručí si sama pro sebe): „Ale pro mě to zrovna aktuální být začíná…“

CHUNDELÁČ (otáčí se k ní): „Huh – páření? Co je páření?“

NYMERIA (odbývá ho): „Pak ti to vysvětlím, Shaggy.“

CHUNDELÁČ: „Ňafat! Chňapat! Slintat? Válet se ve sněhu?“

NYMERIA: „Dneska opravdu ne.“

ŠEDÝ VÍTR (vypadá, že ho ještě něco napadlo): „Poslyš, Shaggy, a jak to vypadá s tebou? Po naší minulé skupinové terapii se ti myslím trochu ulevilo, ne? Změnilo se něco odposledně? Míval jsi nějaké potíže se sebeovládáním. Nějaké zlepšení?“

CHUNDELÁČ (ryje čumákem zem, je v transu, nevnímá): „Dloubat čenichem! Čurat! Vrtět ocáskem! Kousat!Trhat! Krev!“

Ostatní ho chvíli udiveně pozorují.

ŠEDÝ VLK (ohleduplně): „Shaggy?“

CHUNDELÁČ (náhle se vzpamatuje a odpovídá na otázku, jako by se nic nestalo): „Když jsem šel předevčírem za tou černou kobylou, no však víte jakou, díval jsem se jí na zadek a měl jsem strašnou chuť se jí do něho zakousnout. Úplně jsem cítil, jak se mi v hubě sbíhají sliny. Nemohl jsem myslet na nic jiného. Připadal jsem si jako ve sklenici. Jen já a ten zadek. Málem jsem se neovládl.“

Ostatní se po sobě rozpačitě dívají, nikdo neví, co na to říct.

DUCH: „Něco ti povím, Shaggy.“

Ozve se neočekávaně, ostatní se po něm překvapeně podívají, protože toho nikdy moc nenamluví a spíš jen pozorně poslouchá, a jen málokdy promluví sám od sebe, když není přímo tázán.

DUCH: „Jednou jsem koňské maso žral. Bylo to něco odporného. Je tuhé a hořké a chtělo se mi po něm zvracet. Jestli nechceš, aby tě po něm týden bolelo břicho, tak na něj radši zapomeň.“

CHUNDELÁČ (nedůvěřivě): „Fakt, jo?“

DUCH (smrtelně vážně): „Je to hnus, brácho.“

Chundeláč vypadá, že o tom hluboce přemýšlí. Nymeria a Šedý vlk zachytí Duchův pohled ve stejnou chvíli, když na ně spiklenecky mrkne.

ŠEDÝ VÍTR: „Dobře. Tak to bychom měli.“

NYMERIA: „Já mám ještě úplně poslední připomínku.“

ŠEDÝ VÍTR (jen zoufale kývne).

NYMERIA: „Musíš každou svou větu začínat slovem ,Dobře´?“

Vycení na něj slabě zuby a on na ni, a kdyby se zlovlci dovedli smát, skoro by to tak vypadalo.

Sezení skončilo.  Zlovlci se pomalu rozcházejí.

„Jsem strašlivě utahaná,“ prohodí ještě Lady na odchodu. „Už se těším do pelechu, až si schrupnu. Mocinky moc.“

Nádvoří osiřelo. Stopy po zlovlcích do rána skryje vítr popraškem sněhu. Měsíc dál svítí a místo vypadá po chvíli stejně opuštěně, jako by se na něm nikdy nic nestalo.

Do úsvitu zbývá ještě pár hodin. Zimohrad spí.

***

Ráno, když se Lady probudila ze sladkého spánku, první, co uviděla, když otevřela oči, bylo pět nádherných voňavých kostí, zarovnaných do jedné řady kousek od ní.

Na každé ulpíval slabý pach, povědomý pach od někoho, koho dobře znala.

Každý jí dal svoji nejlepší.