Obsah

Povídka č. 1 ?

Povídka č. 2 ?

Povídka č. 3 ?

Povídka č. 4 ?

Povídka č. 5 ?

Povídka č. 6 ?

Povídka č. 7 ?

Povídka č. 8 ?

Povídka č. 9 ?

Povídka č. 10 ?

Povídka č. 11 ?

Povídka č. 12 ?

Povídka č. 13 ?

Povídka č. 14 ?

Povídka č. 15 ?

Povídka č. 16 ?

Povídka č. 17 ?

Povídka č. 18 ?

Povídka č. 19 ?

Povídka č. 20 ?

Povídka č. 1

Po týdnech strávených na moři se konečně dostal k branám Braavosu. Z Dorne vyplul sám, bez jakéhokoli doprovodu. „Pavouk má své ptáčky i za mořem.“ Řekl mu jeho bratr tu noc, kdy byl poslán, aby pergamen doručil k podpisu. Za Úzkým mořem byl již hodně krát. Nebylo, čeho by se bál. Ač sám, stále byl ozbrojen a všichni kdo o něm kdy slyšeli, věděli, že není smrtonosnějšího člověka než Oberyn Martell. Přesto se s každým krokem ohlížel. Věděl, že jej někdo sleduje. Jen ať si něco zkusí. Ale nebyl to jeho život, o co pronásledovateli šlo. Jistě chtěl získat nějaký důkaz o zradě Martellů, který by běžel zazpívat Varysovi. Oberyn rychle odbočil do prázdné uličky po jeho boku. Schoval se ve stínu, tak jak jej kdysi naučil jeden Braavosan. První Šermíř Braavosu byl již ale několik let mrtvý. Na jeho místě byl teď nějaký Syrio Forel. Všiml si siluety blížící se jeho směrem. Když muž procházel, kolem vyskočila Zmije ze svého úkrytu. Přitiskl ho tváří ke zdi. „Kdo jsi?“ Zkroutil mu ruku za zády.  „Nevím, o čem to mluvíte.“ „Proč mě sleduješ?“ Jendou rukou sáhl pod svůj plášť a vytáhl krátkou dýku. Přiložil jí muži k hrdlu. „Prosím. Neubližujte mi.“ Neznámý se třásl strachy.“Proč mě sleduješ?“ Jemně pohnul rukou a na špehově krku se zaleskla kapka krve. „Varys. Byl to Varysův plán. Poslal mě za vámi. Prosím neubližujte mi.“  Nemůžu ho nechat jít. Ví toho moc.  Pokud by se král dozvěděl o úmyslech Dorana Martella, nechal by jej i s celou jeho rodinou jistě popravit. Jedním rychlým řezem to skončil. Mrtvolu nechal ležet na ulici. Bude to vypadat na další pouliční bitku. Ty byly v Braavosu na denním pořádku. Rychle schoval dýku zpět a vydal se dál. Musel toho ještě hodně stihnout a svítání tu bude za několik hodin a on musel být do rána zpět na lodi. Jenže najít jeden dům mezi tisíci podobnými nebylo tak lehké, jak si myslel. Vypadali všechny stejně, a i když znal Braavos poměrně dobře, nevěděl, kde má hledat. Proklínám Tě, Dorane! To neumíš mluvit otevřeně ani před svým bratrem? Kdyby mu alespoň řekl přibližné místo.  Takhle měl jen barvu na dveřích. Už si myslel, že svůj cíl nenajde, když v tom je spatřil. Velké červené dveře ozdobené rytinami. Jiné v Braavosu nikdy neviděl. Přišel až k nim a zaklepal. Dvakrát, třikrát, dvakrát.  To bylo jejich domluvené heslo. Po chvilce uslyšel zvuky a dveře se otevřely. Stál v nich postarší muž oděný ve své zbroji, s mečem v jedné ruce a pochodní ve druhé.
„Rudá Zmije? To jsem si mohl myslet!“ Oberyn chtěl vstoupit, ale rytíř mu zastoupil cestu. „Přece jsem řekl, že tu chci Dorana Martella!“ I přes dávku výčitek jej stařec pustil dovnitř. „A Doran poslal mě. Jsme stejné krve. Cokoli bys řekl jemu, řekni mě Darry.“  Willem Darry nebyl ve skutečnosti tak starý jak vypadal. To kvůli jeho nemoci tak vypadal. „Přinesl jsem smlouvu, přesně jak jste se s Doranem dohodli. Už čeká jen na tvůj podpis.“ Vytáhl z pod pláště roli pergamenu, rozvinul jí a položil na stůl před sebou. Oberyn se usadil do vysokého křesla v čele stolu a Willem si sedl hned vedle něj. „Mohu ti něco nabídnout princi?“ „Jen pití.“ Za okamžik byl zpět se džbánem vína ze Stromoviny. „Říká se, že Dorn nikdy nepohrdne dobrým vínem.“ Oberyn se zasmál. Nalil si svůj pohár až po okraj. „Na tom něco bude.“  Darry vzal smlouvu a začal jí od začátku číst. Byl to dlouhý pergamen a Willem nebyl nejlepší čtenář. Z vedlejšího pokoje se ozval jakýsi hluk. Zmije rychle jako blesk sáhl po dýce a vyskočil na nohy. Ve dveřích se objevila malá holčička ve věku asi čtyř let. Měla dlouhé stříbrné vlasy a kolem očí měla rudé kruhy od pláče. „Kdo je to strýčku?“ zeptala se s udiveným pohledem, když si všimla vysokého muže stojícího přímo proti ní. „To nic Daenerys. Běž si zase lehnout. Jen se ti něco ošklivého zdálo.“ Willem se jí snažil uklidnit, ale moc mu to nešlo. Nakonec jí musel Oberyn odnést do jejího pokoje. Nijak neprotestovala, bylo jasné, že se jí princ z Dorne zamlouvá. Když se vracel k Darrymu, znovu se ozvalo klepání. Podvedl nás, celou dobu je to Varysův člověk. Dvakrát, třikrát, dvakrát. „Co je to?“ Lord Darry se usmál. „Jen moje pojistka.“ Došel otevřít dveře a dovnitř se nacpal ošklivý tlustý muž s oblečením, do něhož by se Oberyn vešel pětkrát. „Co to má znamenat?“  „Toto je jeden z mořských lordů Braavosu. Bude nám svědkem u podpisu.“ S těmito slovy napsal Willem Darry svůj podpis na smlouvu kterou mu Rudá Zmije předložil. Pak Tlustý lord.  Když byly u konce Oberyn se podíval ven. Už se začínalo rozednívat. Rechle se rozloučil s Willemem Darrym a vydal se na cestu zpět. Ale ještě před tím zavítal do pokoje vedle. Obě děti spaly jako zabité ve svých postelích. „Nevypadá jako Dračí král.“ Prohlásil při pohledu na Viserise, hubeného malého kluka ležícího obličejem k polštáři. „Ale bude jím.“ Odpověděl mu Willem. Pak již vyrazil ke své lodi. Znovu prošel uličkou, kde večer nechal mrtvé tělo. Nebylo tam. Nejspíš jej odnesli do Domu Černé a Bílé, tak jako všechny mrtvé z ulic. Když odplouvali, otočil se zpět k městu. Nebudou dětmi navždy. Těš se, Tywine. Dostaneš, co ti po právu patří. Oheň a Krev.

Povídka č. 2

Poznámka pro čtenáře: Varysin deníček je mnohem obsáhlejší než těchto pár zápisů. Zapisovala si skoro každý den, ale zde máte vybrány jen klíčové momenty jejího života. Taky se prosím nedivte, že Varys už velmi mláda umí číst a psát a berte to prostě jako fakt.

VARYSIN DENÍČEK

Můžeš kreslit, můžeš psát, ale listy netrhat. Deníček to nemá rád!

rok 265 pAv (po Aegonově vylodění, nevím, jak se to správně píše a maminka taky ne)

Můj milý deníčku,

jmenuji se Varys a jsem jediná dcera své maminky. Možná, že jsem měla i nějakého tatínka, ale to už je moc dávno. Tuto knížečku jsem vzala jednomu pánovi, který vypadal, že by se jí nejradši zbavil a tak jsem mu trošku pomohla. Maminka mě moc pochválila a dala mi kousek plesnivého chleba. Ještě teď cítím jeho výbornou chuť v ústech. Rozhodla jsem se, že si budu dělat zápisky.

rok 269 pAv

Můj milý deníčku,

dneska se na mě usmál, myslím, že mě má rád. 

rok 271 pAv

Můj milý deníčku,

sakra, proč se tady zdržuju s nějakým debilním Můj milý deníčku? Téhle knížce je to u prdele! Jasně, že mě nemá rád, kdo by měl rád kluka? Je to copak nějaká buzna? Jo, správně, matka mě od narození vydává za borce. Když nás fotr opustil, je to prý bezpečnější. Ale fotr matku neznásilnil! Prý byli normálně oddaní, jenže pak se na ni prej vysral kvůli nějaké Cynti. Jednou tu vyjebanou děvku najdu a zabiju ji. Matka to jakoby to ale tušila a dala mi jméno, který sedí spíš na kluka. Je sice už rok mrtvá, ale copak se můžu jen tak předělat z borce na holku? Když jsem byla malá, tahala mě k těm dementům do chrámu mnohotvářnýho boha a tam mě jaksi začarovali, takže vypadám jako borec. Ale duši mám pořád dívčí. Zasranej život! Jsem Illyriův nejlepší kámoš, máme spolu dobrý kšefty, bavíme se spolu o babách. Já chci ale víc. Chci se s ním líbat, chci se s ním vyspat, chci být jeho žena. Dotáhne to vysoko, já to vím. Měli bysme velkej barák, tlupu slouhů a celý dny bysme jenom pili, žrali a milovali se. Proč to ale sděluju tady téhle kreténské knížečce? Už mi z toho hrabe.

rok 276 pAv

Sice už se nezdržuji s Můj milý deníčku, ale taky se snažím nemluvit jak kanál. Před pěti lety jsem ještě bydlela v kanálu, takže jsem mohla mluvit jak kanál, ale teď jsem se dala s komedianty do Západozemí. Maminka mi to tak naplánovala, budiž jí země lehká. Pokud to chci někam dotáhnout, musím být úlisným, slušně vychovaným eunuchem. Není to sice vysněná budoucnost pro mladou dívku, ale je to lepší než být součást hnědého někde ve varném krámku v Bleším zadku. Ano, jsem teď v Králově přístavišti a dělám špeha staré lady Stokeworth. Nebudu si opakovat minulost, akorát by mi to zanechalo šrámy na srdci (ach Illyrio!), prostě jsem tu. Ta stařenka chce vědět o všem, co se ve městě šustne a její dcera Tanda jakbysmet. Koupily si mě od těch kejklířů, protože jsem neudělala ani kotrmelec a ten hlavní vychvaloval mou inteligenci až do nebes. Tak jsem tu a dělám to, co pořádně umím. Maminka by ze mě a z mých prvních kšeftů měla radost.

rok 278

Já to přece jenom někam dotáhnu! Dělala jsem informátora lady Stokeworth, ale ta babka neumí držet jazyk za zuby a tak mě vychvalovala před nějakou trhovkyní, která to zase řekla své kamarádce děvce, která je shodou okolností sestra milenky sera Lewyna Martella. No a přes něho se do dostalo až k uším lorda Tywina, který by nějakého mistra našeptávačů a informátora potřeboval. Tak dal lady Stokeworth blbých 20 drogonů a ta stařenka mu ještě poděkovala. Tanda se jí to ještě pokoušela rozmluvit, ale ona je tvrdohlavá jako beran a taky si nechtěla znepřátelit pobočníka krále. Tak teď pracuji v Rudé baště a slíbili mi, že mi možná časem věnují křeslo v malé radě. Už nejsem špína z kanálu jako před sedmi lety, ani ta citlivka před dvěma lety. Jsem prostě děvče/eunuch pro všechno.

rok 279

Myslím, že jsem se znovu zamilovala. Připadám si teď taková lehká a šťastná a dny, kdy HO vidím jsou krásnější. Není to dětinská láska jako tenkrát s Illyriem, je to opravdová a dospělá láska. Musím si pořád připomínat, že jsem jen eunuch, ale nedá mi to a neustále na něj myslím. Všichni si na mě teď stěžují, že nevykonávám svou práci tak kvalitně jako kdysi, ale cožpak to jde, když mám hlavu plnou svého dračího prince?

rok 283

Proklínám tě Roberte Baratheone! Zabil jsi mou jedinou lásku, prince Rhaegara Targaryena a já se ti za to pomstím! Je mi jedno, kdo vládne Sedmi královstí. Ať si Lannisterové nechají ten svůj Železný trůn, chtěla bych se s Rhaegarem odstěhovat do Braavosu a tam žít spokojený život plný lásky. Jediné, co jsem pro něj mohla udělat, bylo to, že jsem zachránila malého prince Aegona před smrtí. U Rhaenys jsem si netroufala, protože tu by mohli poznat. Ale to mi nestačí. Já se jednou všem uchvatitelům pomstím a budu sloužit jen Targaryenům.

rok 288

Začíná léto, všichni se radují a mají se dobře. Jenom já ne. Tak moc bych chtěla zabít krále Roberta. Ale netroufám si. To už se ze mě stává ten zbabělý eunuch, za kterého mě všichni mají? 

rok 298 

Přijel Illyrio a měla jsem s ním schůzku. Když jsem ho uviděla, dost mě to překvapilo. Co si na něj pamatuji, byl docela hezký a teď je z něj hora sádla. Říkal něco o tom, že by se rád přestěhoval do Západozemí. A já jsem mu říkala o nebezpečné situaci. A on říkal něco o dračí královně. Já bych spíš uvítala na trůnu prince Aegona, ale do budoucna se nad tím zamyslím a budu se o ní snažit zjistit co nejvíc.

rok 301

Je čas zasáhnout! Robert Baratheon i Tywin Lannister jsou mrtví, ale aspoň trošku se pomstím na Kevanovi. Zpáv o Aegonovi je stále víc a víc a mě už nebaví být žebrákem v Králově přístavišti. To dám radši přednost eunuchovi. Eunuch, který dosadil na trůn krále Aegona VI., to zní docela dobře, ne?

rok 310

Králem je Aegon. Takhle jsem to chtěla, nebo ne? Doufala jsem, že to bude mladší verze svého otce, ale je to jen ambiciózní štěně (nebo lépe dráče), které o kralování neví vůbec nic. Není to takový extrém jako Aerys, ale zase má větší fantazii na vymýšlení druhů poprav. A královna Arianne ho v tom ještě podporuje. Prý, že zlo se musí potrestat. Zajímalo by mě, co bude z Visenye a Nymerie, jejich dcer. Aegon docela vyšiluje, že ještě nemá dědice, ale Arianne prosazuje dornské právo. Connington by měl radost. Zemřel roku 305, rok po Aegonově korunovaci a dva měsíce před narozením vlastního potomka. Tady je takový malý přehled největších rodů, některé jsou na vzestupu, jiné mají roky největší slávy za sebou:

Starkové – Ti pro sebe mají Sever i Údolí. Sansa s Harrym vládnou moudře a mají se rádi. Malíčkovy plány se vyvedly, až na jednu drobnost – den po svatbě letěl. Aegon dovolil Sanse nechat si Sever jako omluvu za Rickarda a Brandona. Jeden by nad jeho galantností zaplakal. Roku 305 se tu objevil nějaký kluk s tím, že je to Rickon Stark, dědic Zimohradu. Král se s ním ale nepáral a dal ho popravit.

Tullyové – Z těch jsou psanci. Brynden, Jeyne a Robb, syn Mladého vlka už od útěku Černé ryby, později se k nim připojili Edmure, Roslin a jejich dcery Joyce a Catelyn. Sansa se je pokoušela najít, ale marně.

Greyjoyové – Aegon si je dal předvolat do Králova přístaviště, aby mu přísahali věrnost a všechny je tu dal zabít. Čekala jsem, že Vraní oko bude chytřejší. Ale Euron, Aeron, Theon i Aša poslušně naklusali před krále a on udělal takovou roztomilou popravu. A na Železné ostrovy dosadil Franklyna Květinu a jeho ženu Nymeriu Písek. Železní se ale bouří a ve hře je ještě Ašin bastard, nějaký Qarl Štít, kterého tu milují.

Arrynové – Jak už jsem psala – Robert letěl a Údolí připadlo k Severu. Mladého sokola a Vlčí princeznu všichni milují, o jejich synu Branovi to platí dvojnásob.

Lannisterové – tak ty stihl nejhorší osud. Aegon si nechal přinést těla Cersei, Jaimeho a Tommena. Té děvce, co mi málem vzala Rhaegara jsem to přála, u Králokata mi to bylo jedno, ale Tommena jsem měla ráda, takže jsem to zase trošku zaonačila a poslala ho s lady Merryweather do exilu. Ostatní Lannsietry potom taky v tichosti zabili. A v Casterlyově skále teď vládnou lord Yves, jediný přeživší rodu Reynů a Sarella Písek.

Tyrellové – Přesně tak, jak jsem předpokládala. Lannisterové se pohádali s Tyrelly a tii se po Aegonově dobytí Bouřlivého konce přidali k Targaryenům. Mace mezitím zemřel a mír byl zpečetěn sňatkem Tyene Písek a Willase. Královna trnů měla zase řeči, ale mladý lord vypadá spokojeně. A Margaery skončila v náruči nějakého nevýznamného Freye, mikdo jiný ji pro tu ostudu nechtěl.

Baratheonové – další rod, jenž vymřel. Po Stannisově smrti v bitvě o Zimohrad zabili Černí bratři královnu Selyse a princeznu Shireen. Prý to s nimi bylo k nevydržení. Bouřlivý konec se stal sídlem Conningtonů, kde teď vládne lady Ašara a vychovává malého Rhaegara.

Martellové – Trystane teď vládne s Myrcellou a jejich syn Robert (velmi provokativní jméno, ale Myrcella měla prý otce ráda) je zasnouben s Nimeryou Targaryen.

A naše Nespálená, Matka draků, Rozbíječka řetězů, khaleesi Dothraků a královna Západozemí – poslední zmínky o ní jsou z roku 301, kdy byla královnou v Meereenu a potom záhadně zmizela. Ani mí ptáčci nemůžou žít v poušti a stopovat draka. Myslím, že se po ní Aegonovi vůbec nestýská.

Člověk by si mohl myslet, že je v Sedmi království klid a nic se neděje. Ale v Rudé baště se intrikařilo vždycky. Dovolím si o sobě říct, že jsem velmi zkušená hráčka a hra o trůny mě pořád baví. Nechávám lásku jiným, tohle je jediné potěšení, které mi tu ještě zbylo.

Povídka č. 3

  Dívka bez tváře 

  Konečně, pomyslela si. Byla přesně tam, kde být chtěla a co víc, byli zde oba. Otec i syn, poslední na seznamu. Poslední dva, kteří měli na rukou krev její rodiny a byli dosud naživu. Na smrti jejího otce se podepsal Joffrey a ta jeho zatracená matka. Drahý Joff se poněkud zakuckal na své svatbě a jeho nastávající se pak dostala do sporu s Cersei… některé růže holt mají hodně nebezpečné trny. Trochu ji mrzelo, že tu blonďatou bestii nemohla probodnout vlastnoručně, ale co, kdo je mrtvý, už se víckrát nevzbudí. Její matka a Robb – vždyť u toho skoro byla a nemohla udělat nic. Ještě že jí Ohař zabránil tam zbytečně zemřít. Vrátila se a uragán smrti, který na Dvojčatech způsobila, si ani v nejmenším nezadal s Rudou svatbou… až na to, že tohle dokázala ona sama. Cítila zadostiučinění a nesmírnou hrdost nad dobře provedenou prací, když viděla, jak poslední živý v celém hradě, starý lord Frey, vstoupil do hodovní síně, plné mrtvých synů, dcer, vnuků a pravnuků. V čele stolu byla usazena jeho mladá žena s prořízlým hrdlem a po jejím boku Arya s Jehlou. Lorda Freye technicky vzato nezabila ona, jen jej při pohledu na tu spoušť zradilo srdce. Na stůl, udržovaný dosud až úzkostlivě čistý, pak jeho krví napsala krátký vzkaz „Sever nezapomíná“, položila vedle něj jeho zrádné srdce a opustila hrad. Bran a Rickon -  nikdy neměla Theona příliš v lásce, ale něco takového by od něj nečekala… a když se s ním setkala ve vlčím lese poblíž Zimohradu, tak on zase nečekal od ní, že je s mečem tak sžitá. Nejspíše si ani nestihl uvědomit svůj omyl. Setkání nebylo náhodné, každé zvíře ve vlčím lese bylo jejíma očima, a když našla, koho hledala, neměl šanci uniknout.

  Konečně, už jen tito dva - samozvaný strážce severu a ten jeho bastard. Musela to udělat, nejen kvůli sobě, ale kvůli svým bratrům. Sever nezapomíná, sever vždy platí své dluhy (to bylo sice neoficiální heslo Lannisterů, ale kde že byl těm blonďatým parchantům konec… a sama doufala, že v tom nejhorším ze sedmi pekel) a zima se blíží. Byla vycvičená, plná hněvu, a díky své nenápadnosti nebezpečnější než samotný Balerion Černý děs.

  Zimohrad, konečně Zimohrad. Tohle býval její hrad a teď je to její zřícenina, ne těch cizáků, kterých je plná. Vešla do Božího háje a usedla pod Strom srdce, to majestátní bledé monstrum s rudýma očima. Vzala Jehlu a pomalu ji začala čistit. Kusem látky pozvolna přejížděla přes čepel a její duše byla s mečem v dokonalé rovnováze. Zcela bezděčně seděla přesně tak, jak zde sedával její otec s Ledem a před ním bezpochyby jeho otec a otec jeho otce, zkrátka všichni strážci severu a před nimi králové severu už od dob samotného Brana Stavitele. Stejně jako oni zde rozjímala o tom, co se stalo i o tom, co musí udělat. Pomyslela na to, že je s podivem, že ti Jižáci, kteří zde byli s Boltony, ještě Háj nevypálili, ale zjevně o něm uvažovali jako o dobré zásobě dřeva na dobu, kdy závěje nadobro znemožní hrad opustit. Výhodou bylo, že do Božího háje nikdo nechodil, a tak zde bylo bezpečno a klid.

  Počkala na noc. Zimohrad se ponořil do ticha a jen občas procházející hlídky naznačovaly, že Zimohrad není jen opuštěnou ruinou. Její šat téměř splýval s šedou zdí hradu. Prošla opatrně kolem stájí až k hlavnímu nádvoří. Cestou viděla několik hlídek, převážně s erbem mořského muže s trojzubcem – muži Bílého přístavu. Mohla je bez problémů pobít všechny, ale neměla důvod, tohle byli pouze pěšáci svých pánů – i když ani to by je neochránilo, mít na hrudi dvojvěží Freyů, nebo staženého muže Boltonů.

  Hlavnímu nádvoří dominovala zavěšená klec s jakýmsi tvorem. Na každé straně klece pak stály tři kůly a na  každém z nich mrtvola stažená z kůže. Snad podle toho, kterak se hlídky vyhýbaly středu nádvoří i pouhým pohledem, snad podle něčeho jiného co viděla, ale neuměla přesně identifikovat, usoudila, že tvor v kleci je živý člověk Živý člověk neskutečně trpící zimou. Ani nebylo divu, když jediným jeho oděvem byla šestice kůží, nepochybně původně patřících jeho šesti nešťastným společníkům.

  Viděla i vchod do hlavní budovy hradu. Předsálí, Velký sál, chodby, schody a komnaty a ložnice pána hradu. Nepochybovala o tom, kde se lord Bolton ubytoval, z Harrenova znala jeho zálibu v přepychu a žádná místnost hradu se nemohla rovnat komnatě jejích rodičů. Před vchodem mrzli dva vojáci v barvách rodu Dustin. Vzpomněla si, jak jí otec kdysi o lordu Dustinovi vyprávěl. Prý spolu táhli do nějakého boje a položil za otce život… někde,… někdy,… kdysi dávno. Kdepak, ti dva na mém seznamu nejsou a beztak vejít hlavním vchodem by bylo příliš riskantní. Proč riskovat, pomyslela si. Dveře do kuchyně jsou jistější. Znala to tu, kolikrát jimi utekla z hradu, když chtěla být nepozorována… a kolikrát se v kuchyni zastavila, aby solí dochutila Sanse citrónový koláč, nebo provedla jinou lumpárnu. Tohle byl její hrad, ne těch cizáků z Děsobrodu. Nakonec se místo dveří protáhla do kuchyně oknem. Uvnitř byla tma. Kdysi by neměla problém dojít poslepu až do své ložnice, teď však zvládala víc, mohla by poslepu bojovat proti vidícímu a bez problému vítězit. Došla ke dveřím a poslouchala. Kroky slyšet nebylo, ale ani je nečekala. Většina spí a hlídky maximálně postávají u dveří. Zaslechnout dech… možná kdyby pootevřela dveře. Zkusila to a naštěstí ani nevrzly. V tu chvíli se za ní zableskly dvě zelené oči. Měla co dělat, aby nevykřikla úlekem. Kočka se však bezelstně kolem ní mihla a vyběhla z kuchyně ven. V tu chvíli si Arya uvědomila, jaké štěstí ji potkalo.

  Její zelené oči z výšky půl stopy nad zemí pozorovaly chodbu osvětlenou mihotavou září několika loučí. Na jednu stranu vedla chodba do Velkého sálu, a na druhou stranu ke komnatám. K její komnatě, k Sansině, k Robbově, k otcově,… Co však bylo důležitější, u schodů stáli dva vojáci v barvách Děsobrodu. Drátěná košile není pořádné brnění a píka není zbraň do hradu, nic nebezpečného, pomyslela si Arya. Ale jsou daleko, jak se k nim dostat, aby nezburcovali půlku hradu? Některé problémy se řeší samy – jeden z vojáků si všimnul sedící kočky, která na ně setrvale zírala, načež se k ní vydal. „Či-čííí“.

  Když prošel kolem dveří, Arya do nich strčila, takže se otevřely směrem do chodby a zakryly výhled tomu u schodů. Ten co šel ke kočce se pootočil směrem ke kuchyni a poslední co viděl, byl hrot meče, který mu proťal hrdlo. Píku Arya zachytila, ale udržet padajícího muže by bylo nad její síly, pročež jen ustoupila a nechala bezvládné tělo padnout do kuchyně.

  Kočka splašeně utekla. Hlasité, moc hlasité, proběhlo Arye hlavou, stejně jako myšlenka, zda by raději neměla utéct a dočasně se schovat v Božím háji nebo kobkách. Druhý strážný však neodhadl situaci a místo poplachu tak Arya slyšela jen blížící se těžké kroky. „Herry, nech těch vtípků, potolikáté už to není…“. „Ale je“, doplnila Arya, dootevřela dveře a bodla směrem vzhůru po překvapeném vojákovi. Jehla prošla mezi hrdlem a spodní čelistí a zastavila se až o horní část lebky zevnitř. Útok byl rychlý a smrtící. Vojákovo tělo se sesunulo k zemi. Arya otřela Jehlu a odtáhla obě těla do kuchyně. Bylo bezpečnější, aby nebudila rozruch v případě, že by se touto chodbou někdo náhodou vydal.

-------------------

  Během následujících chvil si nejeden voják Freyů a Boltonů na vlastní kůži ověřil, že čepel Aryina meče je ostrá. Jelikož se tím však příběh neposouvá výrazněji dále, můžeme tyto okamžiky přeskočit parafrázovaným „Nuda, nuda, krev, krev…“.

-------------------

  Vstoupila do komnat svých rodičů a v pravé ruce svírala Jehlu, z níž odkapávala krev děsobrodských vojáků, kteří ještě před chvílí stáli před dveřmi na stráži. Lord Roose ležící v posteli se částečně probral ze spánku a spatřil ve své komnatě její dívčí postavu. Ani ve snu by jej nenapadlo hledat v ní své páže z Harrenova a dokonce přehlédl i Jehlu. Snad proto, že nebyl zcela probuzen, snad proto, že ji instinktivně lehce přesunula do zákrytu svého těla. Zřetelně rozespalým a otrávený hlasem k ní pronesl „Předpokládám, že tě posílá ten bastard, se vzkazem „ať si zapíchám s někým jiným než s tou Freyovskou bečkou“. Jestli ano, pak se odsud kliď a vyřiď mu, že na dětičky nejsem“. Po tváři jí přelétl sarkastický úsměv „Nikoli milorde, zapíchat jsem si přišla sama. I’m your nanny Nan from Harrenhall, Jsem vaše chůva Nan z Harrenova a přišla jsem vás uložit ke spánku“ a o poznání tišeji, spíše sama k sobě dodala „k věčnému spánku“. Jako vítr přeběhla místnost a vyskočila na lože, jež kdysi patřilo jejím rodičům. Nelze ani říct, že by stála u nohou ležícího lorda Boltona, spíše se jen letmo dotkla lože, zasadila dvě rychlé bodné rány kamsi do změti přikrývek a odskočila zpět. Pohybovala se tak rychle, že by běžný člověk měl problém sledovat, co se vlastně stalo… a to sledovat zdaleka neznamená vidět. Arya však ani nepotřebovala vidět a věděla, že zasáhla přesně. Každá z ran probodla jednu stehenní tepnu a lord Roose ztrácel krev tak rychle, že už v ten moment byl prakticky mrtev.

  Arya obešla postel a posadila se vedle hlavy strážce severu. Pravou rukou natočila jeho hlavu směrem k sobě a podívala se mu do očí. Její pronikavý pohled umocněný nenávistí kontrastoval s výrazem bezmoci v blednoucím obličeji umírajícího muže. „Mé pravé jméno je Arya Stark a dnes mi bylo skutečnou radostí vám posloužit. Sever na vaši zradu nezapomene, královrahu“. Bolton za celou to dobu nevydal ani hlásku. Byl v šoku a jeho tělo sebou začalo škubat v důsledku svalových křečí z nedostatku kyslíku, který rychle ubývající krev nezvládala rozvádět po těle. Jeho tvář ztratila lidskou barvu a zbělala do odstínu čerstvě padlého sněhu. Rudá skvrna na přikrývce se rychle rozrůstala. Arya se nezbedně ušklíbla a bylo vidět, že si tento okamžik užívá a nechce jej zapomenout, co bude živa. Záškuby pomalu odeznívaly a po pár okamžicích již na loži namísto lorda Boltona, strážce severu, leželo jen bezvládné tělo bez života.

 Místnost opustila oknem a po římse se přesouvala k vedlejší komnatě. Přeci jen otevřená okenice je jistější než uzavřené dveře. Byla hbitá a s rovnováhou neměla problémy, ale i tak se cítila jak mrzák v porovnání s tím, jak po zimohradských zdech lezl Bran. Oknem nahlédla do komnaty a poté, co spatřila osobu, která tam dlela, nevěděla, zda se má začít smát, nebo ji litovat. Nejlepší bude se dál držet. Nepochybovala o tom, kdo to je – komnata vedle lorda Boltona a obvod pasu takový, že Pivobřich by si její šaty bez problémů mohl obléct a ještě by mu byly volné. Tlustá Walda si to přízvisko věru zasloužila, i když je třeba přiznat, že monstrozity lorda Manderlyho zdaleka nedosahovala. Tlustá Walda z rodu Freyů, lady Bolton, pomyslela si a to rozhodlo. Arya se přehoupla oknem dovnitř a tasila Jehlu. Nepovažovala bodnutí do zad za úplně čestné, ale neměla na vybranou. Poté, co lady Bolton spatřila Aryu ve své komnatě, rozběhla se… no, odvalila se ke dveřím, kde se snažila chvatně odstranit petlici a rozhodně nejevila touhu se otočit a postavit se Arye čelem. A právě u dveří ji Arya dostihla a bodla. Doufala, že rána zasáhne srdce, ale kvůli tělesnému objemu oběti se netrefila. Jehla projela hluboko do těla a zpět, ale nezdálo se, že by citelně zasáhla nějaký orgán. Walda začala křičet bolestí, ale dál se snažila odstranit petlici. Arya bodla podruhé a ať už rozrušena křikem, nebo jen kvůli prosté smůle, tentokráte zasáhla žebro a rána se zastavila. Walda zakřičela bolestí a v ten samý okamžik se jí podařilo uvolnit petlici. Stiskla kliku a v tu chvíli ji zasáhla třetí rána. Tentokrát Jehla hladce projela mezi žebry a zasáhla srdce. Arya si oddechla a ze dveří s těžkým žuchnutím vypadlo již jen mrtvé tělo.

  Arya vyšla stejnými dveřmi a zamířila si to doleva. Nepochybovala o tom, že bastard bude spát v Robbově komnatě. Zkusila otevřít, ale dveře držely pevně. Zatracená petlice, pomyslela si, zkusím to oknem. S tímto se otočila a rychle vyklouzla na římsu stejnou cestou, jako přišla. Vedlejší místnost byla používaná, ale pohledem skrze okno to nevypadalo, že by v ní kdo právě byl. Vlezla dovnitř a začala prohlížet místnost. Nejen že koukala, ona viděla. Snad každý předmět v místnosti jako by křičel jméno majitele Ramsay Bolton, ale přeci jen, něco zde chybělo. Ne něco, někdo. Kde je majitel? Proč by zde nechávat svůj stahovací nůž? Jak to, že dveře jsou zevnitř zavřené na petlici, ale nikdo zde není? Nešlo o nic konkrétního, ale příliš mnoho drobností nesouhlasilo, což bylo něco, z čeho Arye přeběhl mráz po zádech. Uvědomila si, kolik lidí již doplatilo na nedočkavost a podcenění protivníka, a tak se rozhodla pro dnešní noc přerušit své krvavé dílo a vyhledat bezpečí v koruně čarostromu. Neutečou, nemají kam. V tomhle počasí by opustil Zimohrad jen blázen… a nebo zoufalec. Cesta zpět pro ni nebyla nejmenší problém. Pohybovat se tak, aby viděla a nebyla vidět, pro ni bylo stejně samozřejmé jako dýchání.

  Když dorazila do Božího háje, čekalo tam na ni překvapení – pod čarostromem stál muž s obnaženým mečem v levé ruce. Růžový plášť, stažený muž ve znaku a nelidsky bledé oči, které Arya viděla jen u lorda Boltona. Nebylo pochyb. Ramsay. Když ji spatřil, postavil se do střehové pozice a pronesl „Čekal jsem tě“. Arya byla zaskočena, pokud věděla, Ramsay by měl mít problém solidně držet meč, ale v tomto úchopu viděla jistou eleganci a tak ze sebe vysoukala pouze „Hledala jsem tě“. Zašklebil se a z jeho bledých očí čišelo pohrdání „Některé lidi nemá cenu hledat, stačí je nechat, ať si tě najdou sami“. Arya byla čím dál zmatenější. Je to levák, leváci jsou nebezpeční šermíři, protože se učí bojovat proti pravákovi. Drobností, které nesouhlasily, bylo čím dál více. „Kdo jsi?“ vypadla z ní naprosto triviální otázka. „And who are you, Weasel? Are you Arya, Arry, cat or nat cat?  A kdo jsi ty, Lasičko? Jsi Arya, Arry, kočka, nebo přírodní katastrofa?“, odvětil dotyčný dvojí otázkou v jazyce Braavosu, „Names are words and words are winds. Jména jsou jen slova a slova jsou jen vítr“. V Arye bojoval pocit překvapení s počínající panikou. „Where’s Ramsey Bolton? Who are you? Kde je Ramsay Bolton? Kdo jsi ty?“. „I’ve killed the bastard, ‘cause I needed a reason for you to find me. There was nobody more appropriate. Bastarda jsem zabil, potřeboval jsem, abys našla mě a nebyl pro to nikdo vhodnější“, odpověděl dotyčný s ledovým klidem a pokračoval. „And me? I’m Ramsay Bolton. A já? Jsem Ramsay Bolton“, načež se zasmál a jeho tvář omládla, „ or Pate nebo taky Pate“. „Also alchemist Harralon Alchymista Harralon“, pronesl s ostrým nosem a zjizvenou tváří, kterou již Arya někde viděla. Další tvář poznala zcela bezpečně „Jaqen H‘ghar“ špitla společně s tím, kdy to hrdě oznámil i on. A dokončil své představení ještě jednou změnou „Orr also Syrrio Forrel, my dearr. A nebo také Syrrio Forrel, má drrahá“. Byla zmatená, překvapená a zděšená zároveň. „What…? Why… are you here? Co…? Proč… tu jsi?“, vykoktala. „Forr you, He is disapointed by yourr deeds. Prro tebe, On jest rrozčarrován tvými skutky. Elderrs warrned you, not to kill frrom yourr decision. Starrší tě varrovali, že nesmíš vrraždit dle svého rrozhodnutí. You’ve crross the borrderr, my dearr. Překrročila jsi svým konáním mez, má drrahá. Drraw yourr sworrd and defend yourrself. Tas meč a brraň se. Today, one of us will meet Him, forr today and forrever. Dnešek prro jednoho z nás skončí setkáním s Ním“. Každé zvučné rr, které pronesl, se jí zarývalo hluboko pod kůží a bralo jí síly. Tasila Jehlu a bránila se, přesně jak jí řekl. „Fearr, my dearr, Strrach, má drrahá,“ úderr, drrruhý, krrrryt „cuts deaperr than sworrd se zařřezává hlouběji než ostřří“. Rrrrrána, čtvrrrrrtá. Aryiny reakce zpomalovaly společně s tím, jak jí drtily obavy a strach. Krrrrrryt… a tentokráte nenásledoval zvučný náraz kovu o kov. Jeho meč jí zasáhl zprava doleva kousek nad pasem a otevřel jí břišní dutinu. Viděla už ve svém životě muže s rozpáraným břichem a několika k tomu sama pomohla, ale nečekala, že kdy uvidí svá střeva. Zavrávorala a padla nazad do sněhu, Jehlu stále sevřenou ve své pravé ruce. Muž bez tváře k ní přistoupil, sklonil se a pronesl již obecnou řečí „Je mi to tak líto, Arryo z rrodu Starrků. Tvůj úděl mohl být jiný, ale pomsta tě zaslepila. Vzpomeň, jak tě varroval tvůj nevlastní bratrr Jon: Vrrať se, nebo budeš šít celou zimu a až zima skončí, naleznou jen tvou mrrtvolu s Jehlou křřečovitě sevřřenou ve tvé zamrrzlé rruce. Nevrrátila ses z cesty pomsty a trrest tě dostihl. Všichni musí sloužit a všichni musí zemřít“. S těmi to slovy zmizel. Arrya ležela ve sněhu a koukala do smutných očí čarostromu, které nyní vypadaly, že pláčí. Neovládala své tělo a jen stěží se držela při vědomí. „Zima,… zzzima se blíží“. Poté k ní dolehlo vytí psů ze zimohradských kotců a začal padat sníh. Poslední, co slyšela, byly ševelící listy čarostromu. Jako by ji volaly a naříkaly:

Ssssissssterssssissssterssssissssterssssissssterssssissssterssssisssstersssssisssssssterssssisssssster.

Ššššššsssseeesssstroošššššššssseeessstroššššššsssesssstrooššššssseeesssstrooššššššssssesssstrooo.

Povídka č. 4

12. květen, 298 AL

Jaelle, už je to tři dny, co jsme vyjeli ze Zimohradu a já ti píšu, jak jsem slíbil. Pokusím se ti psát tak často, jak to jen půjde. Víš, že jsem nikdy nebyl na povídání, tak od mého psaní nečekej žádné básničky a podobně. Říkal jsem si, že si budu všecko zapisovat do tohoto deníku, a až se vrátím, tak ti to všechno přečtu.

Doufám, že se ti líbily ty květiny, co jsem ti tam nechal. Moc se v nich nevyznám, ale lady Sansa mi pomohla vybrat. Tak snad se trefila do tvého vkusu, protože ona je dáma a v takových věcech se přece vyzná.

***

18. květen, 298 AL

Drahá Jaelle, dneska jsme dojeli do Kailinské držby. Je to tu docela pěkný, asi by se ti tu líbilo, i když tvrdíš, že Zimohrad je stejně nejkrásnější. Lady Sansa se pohádala se slečnou Aryou, protože jí Arya ušpinila šaty blátem. Mám lady Sansu rád, ale nechápu, proč vyvádí kvůli blátu, vždyť na Zimohradu je ho plno.

Pamatuju si, jak jedna děvečka pošpinila šaty Katyce. Ta rozhodně nevyváděla, jen se tomu zasmála. Jenže Katyca byla úplně jiná, než Sansa.

***

30. květen, 298 AL

Jaelle, promiň, že jsem dlouho nepsal, ale teď ti musím povědět, co se to přihodilo. Tábořili jsme u Trojzubce a lady Sansa se šla projít k řece s princem Joffreym. Jenže je vyrušila slečna Arya a mělas vidět ten mazec! Lady Sansa s princem vběhli do tábora a volali o pomoc. Joffrey křičel, jak kdyby mu usekli ruku a když jsme přišli blíž, tak jsme viděli, že má jen škrábnutí. No, prý ho pokousala Nymeria naší Aryi. Tomu bych se vůbec nedivil, ona je Nymeria obranářka a sama víš, jak jsou vlci agresivní, když brání svůj brloh nebo štěňata. Nymeria bránila Aryu před princem i když princ tvrdil, že zaútočila bezdůvodně. Doufám, že tohle nebude nikdo číst, jinak by se mnou byl ámen, ale říkám ti, milovaná Jaelle, že Arya je dobrá duše i když divoká. Asi jako naše Katyca. Ta by rozhodně svého vlka na prince jen tak neposlala.

Všichni se dali do křiku a všude pobíhali, když viděli krvácejícího prince. Cersei vyváděla, jak jsem nikdy u ženský neviděl, a dělala, jak kdyby Joffrey měl každou chvíli vykrvácet. Lord Stark nás poslal najít slečnu, protože utekla. Asi ze strachu.

Naštěstí jsem ji našel jako první, ale až za čtyři dny! Pamatuješ, jak nám tehdy Katyca utekla do lesa, protože jsme jí chtěli vzít tu krysu, o kterou se starala? Katyca nám sice zmizela jen na jednu noc, ale taky byla o pět let mladší. Teď si představ, že bychom ji našli až za půl týdne! Slečna Arya byla jak na trní a pořád opakovala, že to byla nehoda. Já jí věřil, ale věděl jsem, že král ani královna jí věřit nebudou. Tak jsme společně zahnali Nymeriu tak, že jsme na ni házeli kameny. Vím, že bys s tím nesouhlasila, protože zvířata miluješ, ale museli jsme to udělat, jinak by ji zabili. Moc to nepomohlo, nakonec si ten trest odpykala Lady. Její tělo jsme poslali domů na Zimohrad.

***

15. červen, 298 AL

Milá Jaelle, vím, že jsem zase moc dlouho nepsal a je mi to líto. Ty přece víš, že nejsem na psaní a i s obyčejným dopisem pro příbuzenstvo jsi mi vždycky pomáhala. Žít tady tak daleko od tebe je hrozné. Stýská se mi po tobě i Katyce. Jí jsem květiny taky dal, tak snad ji potěšily, i když vím, že by měla větší radost z luku a šípů nebo dobré kuše.

Ale nestěžuji si. Nevěřila bys, jak je Královo přístaviště veliké. Popíšu ti ho, až se vrátím. Je tu i boží háj, i když ne tak pěkný, jako na Zimohradu. Pamatuju si, jak jsme u nás doma pronesli před čarostromem slib a tys řekla, že žádné krásnější místo neexistuje. Mně bylo jedno, jak voňavý nebo krásný byl háj, mě zajímaly jen ta tvoje velká šedá kukadla. Nikdy jsem ti to neřekl, ale za celou dobu, co jsme byli spolu, jsem nepochopil, proč sis vybrala právě mě.

Brzy ti znovu napíšu.

***

20. červen, 298 AL

Nejdražší Jaelle, prý se bude konat turnaj na počest nového pobočníka! Ano, řekla bys mi, že jestli se zúčastním, tak jsem idiot, ale Jaelle, my muži prostě potřebujeme takovouhle tvrdou zábavu. Nás kytičky a vyšívání neuspokojí, tak jako vás. Takže jsem se přihlásil a doufám, že se dostanu, co nejdál. Jestli vyhraju, tak prohlásím královnou lásky a krásy tebe i když tady nejsi. Možná mi dovolí tu růži odvézt na Zimohrad, abych ti ji mohl dát. Pokud nevyhraju, tak nevadí, pořád pro mne budeš královnou lásky a krásy ty. Stejně si myslím, že vyhraje Barristan Selmy. Je to legenda.

Nevím, jestli ti mám i psát i ten sprostý vtip, který mi dneska pověděl Tebor. Říkáš sice, že nemáš sprosté vtipy ráda, ale kolikrát jsem tě viděl šeptat si s Lucyí a hihňat se u toho. A já vím, jaká je tvá sestra nestyda.

***

29. červen, 298 AL

Má Jaelle, s Lordem Starkem teď odhalujeme velké spiknutí. Měl jsem mu najít jednoho štolbu, co prý byl panošem Lorda Arryna. Petyr Baeliš ho jmenoval serem. Takového mladíčka! Vždyť mu ještě ani nerostly pořádně vousy! A ještě byl arogantní, jak kdyby byl největší rytíř v Západozemí! Kdyby ti přišel pod ruku, určitě bys ho hnedka srovnala, tak jako jsi vždycky umírnila mě, když jsem něco provedl nebo se choval hrubě. Dnes jsem musel vyslechnout spoustu lidí a získat tak informace o Arrynovi, ale sám nevím, k čemu je Lord Stark potřebuje.

Pak jsme šli něco vyzvědět od kováře, co se jmenuje Tobho Mott. Měl pěknou dílnu, ale ne tak útulnou, jako tvůj otec. Ty bys tu určitě pobíhala a vymetala všechny ty pavučiny v rozích a zametala špínu na podlaze.

Pozítří bude tvoje výročí. Včera se mi o tobě zdálo a nemohl jsem k ránu znovu usnout. Zdálo se mi i o Katyce. Jako by to bylo teprve před chvílí, kdy jsem ji našel u vody.

***

31. červen, 298 AL

Milovaná Jaelle, dnes je to přesně deset let, od chvíle, kdy mi tě v horečkách strýc Rodrik přinesl domů. Pamatuji si, jak jsi volala Katycu a brečela u toho. Já jsem taky brečel, i když jsem se to snažil zakrýt. Myslel jsem si tehdy, že praví muži nepláčou. Kdybys byla při plném vědomí, tak bys mě vyhubovala, že každý může plakat, když chce a je jedno, jestli je to muž nebo dívka.

Jsem rád, že mi Lord Stark dovolil, abych tě pohřbil do božího háje. Měl tě rád, tak jako všichni. I Katycu měl rád, přestože nejednou zatahala malého pána Robba za uši a jednou hodila po Jonovi jablko, až se rozeřval na celé kolo.

Dnes se konal ten turnaj, o kterém jsem ti psal a chtěl jsem ho vyhrát pro tebe. Vzal jsem si na sebe ty šaty, které jsi mi tehdy ušila. Sice už byly zašedlé a nutně potřebovaly ženskou ruku, ale to mi bylo jedno, protože to byly šťastné šaty.

Srazil jsem Horase Redwyna a jednoho Freye. Docela mi to šlo, ale pak jsem třikrát jel proti Lothorovi Brunovi, ale nesrazili jsme ani jeden toho druhého. Král prohlásil za vítěze Lothora. Nakonec vyhrál Loras Tyrell i když za vítěze prohlásil Sandora Clegana, protože mu zachránil život, když na něj zaútočil Gregor Clegane, ale o tom ti raději povídat nebudu. Královnou lásky a krásy se stala lady Sansa, ale ta růže měla patřit tobě, Jaelle.

Po turnaji jsem si povídal s Aryou. Nebudu jí říkat „lady“, kdyby si tohle někdy četla, tak by si mě vyhledala, aby mě mohla praštit. Lord Stark pro ni získal učitele tance, ale Arya mi prozradila, že ji učí šermovat. Ani nevíš, jak moc mi připomíná Katycu. Jsem si úplně jistý, že kdyby Katyca vyrostla do Aryina věku, byla by stejně divoká a nezvladatelná. Možná jsou nějak propojené, vždyť jedna odešla v den, kdy se ta druhá narodila.

Lord Stark i všichni okolo vidí Aryinu nezvladatelnost jako velikou nevýhodu, ale mě se to líbí. Líbí se mi, že je svá. Neříkám, že nemám lady Sansu vůbec rád, to ne, ale ty víš, jak to myslím. Tolik se mi po Katyce stýská.

***

11. zelenec, 298 AL

Jaelle, já ti to už tajit nemůžu. Lord Stark mě poslal pátrat do nevěstinců po bastardech krále Roberta. To spiknutí je totiž mnohem větší, než jsme si prvně mysleli. Ty bys mě určitě hnala, kdybys to věděla, ale slibuji ti, že jsem se ani na jednu tu holku nepodíval. Slíbil jsem ti tehdy u čarostromu věrnost a bohy bych nezradil. A tebe už vůbec ne. Dokonce i tvůj otec mě několikrát přemlouval, ať si najdu nějakou holku na povyražení, když mě viděl, kolik času trávím ve vzpomínkách na tebe. Řekl jsem mu, že v žádném případě. Ale nezlob se na svého otce, myslel to dobře. Stýská se mu po tobě stejně tak, jako mně. Taky mi říkal, že vzpomíná na Katycu. I on vidí tu podobu s Aryou. Vyrobil jí po domluvě s mladým panem meč. Katyca by určitě skákala radostí, kdyby jí děda taky jeden dal.

***

18. zelenec, 298 AL

V tuto chvíli bys mi nejspíš řekla, ať pátrat přestaneme a vrátíme se domů. Rád bych se vrátil, ale nemůžu. Jednou jsem slíbil, že budu Lordu Starkovi sloužit a musím to dodržet. Ale myslím si, že i on chce zpátky na Zimohrad. Snad jediný člověk, který si to tady zamiloval je lady Sansa. Možná i Arya, ale u té si nejsem jist. Zlobí tu stejně jako na Zimohradu.

Doufám, že z toho všichni vyvázneme živí, protože jinak by ti neměl kdo tento deník číst. Přece jsem ho nepsal úplně zbytečně!

***

21. zelenec, 298 AL

Má milovaná Jaelle, už brzy se znovu shledáme. Lord Stark zjistil věci, které jsou tak děsivé a důležité, že ti o nich raději ani nebudu psát. Máme všichni strach a připravujeme se na opuštění Králova přístaviště. Vzpomínám, jak jsi mi tehdy řekla, že Zimohrad je nejbezpečnější místo v Západozemí a všude jinde čeká jen smrt. Já ti nevěřil, myslel jsem si, že to tvrdíš kvůli Katyce a tomu, co se jí stalo v Torrhenově věži. Teď už ale vím, že jsi měla pravdu, nikdy jsme neměli Zimohrad opouštět.

Jedeme nyní do jednoho nevěstince, abychom si potvrdili své obavy. Znovu ti napíšu, až se vrátíme.

Povídka č. 5

Cizinec v cizí zemi

Když se probral, zjistil, že se na něj zvědavě dívá nějaký obličej. Zamrkal, zaostřil a zjistil, že ten obličej patří chlapci, uhrovitému a děsně ošklivému. Zkusil se vzepřít aspoň na lokty, ale měl pocit, že váží tunu. Klesl tak opět na zem.

Chlapec zvolal cosi cizím jazykem. Po chvíli přiběhl starší muž a s naprosto stejnou zvědavostí si ležící postavu prohlížel. Tony Stark si představoval, co asi dvojice vidí – chlapa v plechovém obleku (ve skutečnosti je sestaven z mnohem vzácnějších a lehčích kovů) s divokým, zlatočerveným zbarvením. Přes úzké průzory mrkají hnědé oči.

Starší muž vytáhl meč a chtěl ho Tonymu přiložit tam, kde tušil, že by postava měla mít hrdlo, ale nestihl to. Tony reflexivně zvedl ruku a repulsorový paprsek odmrštil muže pár desítek metrů dále. Chlapec začal křičet a odběhl. Je čas vstát, pomyslel si Tony, než přijdou posily. Oblek se mu částečně nabil, takže se zvedl na nohy a začal obhlížet okolí. Viděl samozřejmě dál než obyčejný člověk a jeho autonomní počítač v obleku ho informoval o vyspělosti okolního světa.

Zasraný středověk, pomyslel si Tony. To nás ta mrcha Morgana zase přenesla někam do alternativní reality? Mohl vystřelit na oběžnou dráhu miniaturní výkonnou družici, která by tuhle planetu zmapovala od A až do Z, jenže jestli někde tady je nějaké vojsko a Tony se domníval že ano, malý plamínek zážehových trysek bude vidět na hony daleko. Ne že by nepřemohl klidně i tisíc těch primitivů ozbrojených jen meči a kopími, ale nebyl to jeho svět a jeho problémy mu byly ukradené. Potřeboval se dostat akorát zpátky na svoji Zemi, k teplému jídlu, spoustě vína a Pepper. Jenže to tak jednoduché nebude. Zase jsme si hráli s tunely do alternativní reality, došlo mu. A tam zpátečku zařadit nejde, to ze Země musí vypátrat, kam se milý Tony zatoulal a odtamtud mu otevřít vrátka zpátky. Tohle bude na dlouhé lokte.

Udělal diagnostiku obleku a zjistil, že i když padal z hodně velké výšky, oblek je akorát oprýskaný, ale všechny servomechanismy a senzory pracují jak zamlada. Paráda, pomyslel si. Tak jdeme navštívit domorodce.

Rozhodl se, že půjde a nepoletí, ještě by těm nebožákům za obzorem udělal v hlavách větší guláš, než zamýšlel. Rázoval si to na kopec, který s největší pravděpodobností přecházel v nějaké údolí. Když vylezl na vrchol, zalapal po dechu. Celé údolí až k rovině v dáli bylo poseto stany a na mnoha místech vlály praporce se znakem jelena, na pár místech s vlčí hlavou. Tohle není žádný malý piknik, to je válečné ležení. Perfektní, pomyslel si Tony kysele. Musím vpadnout do světa, který je zrovna ve válečném stavu. Jaké štěstí, kamaráde.

Kupodivu, když kráčel mezi stany, nikdo na něj neútočil, jen si jej všichni ohromeně prohlíželi. Asi se rozneslo, co udělal s tím, kdo na něj vytasil meč.

Velitelův stan našel velmi jednoduše, největší a nejhonosnější a přímo uprostřed ležení. Čekal, že když vstoupí, vyruší třeba velitele a jeho podřízené v plánování strategického úderu do řad nepřítele, ale místo toho našel na poduškách jednoho dlouhovlasého mladíka s nepřítomným výrazem v očích a dívenku, která na něm hopsala. Tony si lehce odkašlal. Oba dva se strašně vylekali, slečna se ani nenamáhala s oblečením a s jekotem vylétla ze stanu a mladý muž, mohlo mu být tak pětadvacet, nahý jak palec a rozcapený jak žába němě zíral na kovové monstrum, které mu drze vkročilo do stanu. Nakonec se vykulil z lože a chňapl po meči. 

„To bych, příteli, nedělal,“ řekl Tony, ale pak si uvědomil, že mu ten chlapík nerozumí ani ťuk. Muž tasil meč a Tony mu ho půlku odpálil tepelným paprskem pryč. Chlapík spustil ruce a začal hulákat jak na lesy. V mžiku tu bylo deset mužů s tasenými meči. Velitelova ochranka, domnívám se, pomyslel si Tony a mírně zvedl ruce vzhůru. Začali se dohadovat s velitelem a Tonyho translátor zabudovaný přímo v mozku začal dekódovat na plné pecky. Po chvíli ta jejich pitomá hatmatilka začala znít anglicky.

„Vidíš ty barvy? Zlatá a rudá? To je lannistersko targaryenský špeh!“

„Nemá ale žádný erb!“

„To je jedno, Aerys je šílenec, bůhví co kutí v hradbách Rudé bašty za ďábelské čachry!“

„Proč nás ale ta věc hned nepozabíjela?“

„Třeba čeká až dorazí Rhaegar a bude se na to z vršku dívat, jak umíráme a hoříme v plamenech a on se bude smát!“

„Roberte, mně se to nezdá, tu věc by nedokázal vymyslet ani ten nejchytřejší velmistr na světě, je na to moc zvláštní.“

„Jak zvláštní…?“

„Tak se podívej na jeho srdce, září modře a je jakoby z blesků…“

„Cože? Takže je to Jiný?“

„Ne, Roberte, mám pocit že je to… že se vůbec nenarodil tady.“

„Nede Starku, já mám zase pocit, že se hluboce mýlíš.“

Tony zbystřil. Ten chlap se jmenuje Stark? Nevěřil na bohy, hlavně když s některými spolupracoval a proti některým stál, věřil jen na síly a moc vesmíru. Řekl by, že to musí být nějaký velký kosmický vtip, ztroskotat ve světě, kde se jeden z asi významných chlapíků tohoto světa jmenuje stejně jako on. Zhluboka se nadechl, zhodnotil situaci a usoudil, že teď je čas na jeho entrée.

„Pánové, nechci nikomu z vás ublížit, ocitl jsem se ve vašem světě nešťastnou náhodou a hrozně rád bych se dostal domů. To je jediné po čem toužím. Do vašich půtek mi není vůbec nic.“ Ztuhli a zírali na něj, jak je možné, že mluví jejich řečí. Povzdychl si. „A taky bych ocenil, kdyby se tu našla nějaká kapka vína pro unaveného poutníka.“ Ten, který se jmenoval Ned Stark se nadechl, že by něco rád řekl, ale Robert ho nenechal. I když byl napjatý, lehce mu zajiskřilo v očích. „Ty máš rád víno, oblude? A kudy ho do sebe dostaneš?“

Tony se v duchu pousmál a sundal masku. „Tak jako ty, milý Roberte, ústy.“ Všichni okolo zalapali po dechu. „Ty jsi člověk!“ zvolal Ned Stark skoro zbytečně. Tasil svůj meč a vsunul jej Tonymu pod bradu. Pak se podíval dolů. „Nemyslím, že bys to stihl,“ řekl Tony vlídným hlasem, „to, co tě hřeje na žaludku je moje ruka a v její dlani dlí mocná zbraň. Takže odsuň to železo od mé tepny a já ti přestanu hladit bříško.“

Ned neochotně poslechl. „Člověk v divném brnění, to už by mohl být špeh,“ zamumlal skoro omluvně. Robert Tonymu mezitím podal pohár vína. Tony se s vděkem napil a zjistil, že je víno ohromně chutné. Doufal, že je to konečná ratolest míru.

„Nezastihl jsi nás v dobrých časech, obrněný muži,“ řekl Robert a pokynul svým spolubojovníkům aby odešli, s výjimkou Neda Starka. „Bojujeme proti Lannisterům a Targaryenům, dvěma hlavním mocným rodům, které ve svých spárech dusí Západozemí.“

„To mi došlo, když jsem viděl to vaše tábořiště,“ prohodil Tony.

Robert pokýval hlavou. „Jmenuješ se nějak, obrněný muži?“

„Tony Stark,“ řekl Tony a Ned překvapením rozšířil oči, zatímco Robert se mohutně rozesmál: „Dva Starkové po mém boku? Opět? Bohové asi hodně chtějí, abych zvítězil! Přijmu to od nich jako dobré znamení.“

„Co to znamená, opět?“ otázal se Tony. Brzdi s tím vínem chlapče, těžkne ti jazyk a vznáší se ti hlava. „A nikdy jsem neřekl, že budu v té vaší nanicovaté válce bojovat po vašem boku.“

Robert jeho poslední poznámku ignoroval. „Kdysi byli po Robertově boku dva jiní Starkové, ale ani jeden z nich už nežije,“ řekl ponuře Ned. Tony se na něj podíval. Mladíkova tvář byla kamenná, jen jeho oči lehounce zvlhly. Zavrtěl hlavou a odešel ven ze stanu.

„Mluvil o svém otci a bratrovi,“ řekl Robert smutně. „Rickard a Brandon Starkovi. Ten targaryenský zkurvysyn je oba zabil. Lorda Rickarda upekl v jeho vlastním brnění a Brana uškrtil. Stalo se to pár měsíců nazad, takže je to pro něj ještě čerstvé. Mně Rhaegar ukradl ženu. Docela dobrý důvod na to začít válku, ne?“ Řekl to vesele, ale osten smutku byl tvrdý jak led a pronikl na venek i tak. Probůh, řekl si Tony v duchu, vždyť jsou to jen děti…

„Asi jsem blázen, když tohle vyprávím člověku, kterého ani neznám, ale v nejbližších dnech nás čeká velká bitva, sám doufám, že už ta poslední. Rhaegarova armáda táhne k Trojzubci a my to máme nedaleko. Tam snad z toho sráče vytřískám duši.“ Robert už také mluvil lehce zastřeně. „Vína tu máme dost, mám chuť vyprávět a kdybys chtěl nějakou zábavu, tak zavolám zpátky tu markytánku, co jsi ji prve tak vyděsil. Když uvidí že máš všechno co má pořádný chlap mít, bude k tobě přítulnější.“ Poháry o sebe křísly a Robert Baratheon začal vyprávět.

Tony se probudil s pořádným bolehlavem a matně si vzpomínal na včerejší večer. Vyslechl si Robertovo líčení velkých bitev, jak jej naháněl lord pobočník Jon Connington, zjihlým hlasem popisoval krásu Nedovy sestry Lyanny, popisoval dobré časy v Řekotočí a líčil chladný sever, domov rodu Starků.

Příliš ho nepřekvapilo, že sedí na židli, svázán a nahý. Robert by byl pitomec, kdyby to nezkusil.

„Je mi to líto, sere Tony, ale to vaše brnění by mi mohlo pomoci vyhrát válku,“ řekl Robert a pokynul kováři, aby do nehybného obleku bouchnul palicí. Ozvalo se šílené kovové třesknutí a kovář vylétl balistickou křivkou i s kladivem ven. Chválabohu, pomyslel si Tony, nebyl jsem ještě tolik ožralý, abych ho před uložením na kutě nezakódoval. Robert se na něj zvědavě ohlédl. „Takhle dopadli tři mí nejsilnější muži v táboře. Mezi nimi mistr kovář a jeho tovaryš. Copak to je za čertovinu, sere Tony?“

„To brnění je uzamčeno magickým klíčem,“ řekl posměšně Tony. Jakýsi hromotluk ho za to počastoval pěstí do obličeje. Robert zklamaně zavrtěl hlavou. „Magie, můj návštěvníku bůhvíodkud, zemřela spolu s posledními targaryenskými draky. Takže ještě jednou prosím, a lépe.“

„Takže pravdu, dobrá? Je to zakódováno na můj hlas a ještě je to chráněno silovým polem proti poškození, kdyby nějakého kreténa napadlo do toho tlouct kladivem,“ vysoukal ze sebe Tony, plivajíc krev. „Takže se do toho neoblíkneš ani ty, ani tvůj kámoš s koňským ksichtem,“ podíval se na hromotluka. „A navíc,“ řekl, „vtip je v tom, že ten obleček můžu ovládat i na dálku.“ Brnění se probudilo a chytilo Roberta pod krkem. „Dám mu příkaz až mi dáš slib, že mne již nebudeš atakovat a budeš mi doprdele už aspoň trochu věřit.“

„Souhlasím a věřím ti,“ zasípal Robert a brnění ho pustilo, přičemž se znovu deaktivovalo. „A ty už nech to zasrané železo v pochvě,“ varoval vstávající Tony Neda Starka, který právě vstoupil do Robertova stanu a instinktivně sjel rukou k jílci meče. „Chci nějaké vaše oblečení, protože ten můj obleček je sice prima, ale mít na sobě občas normální oděv je ještě lepší.“

Tony se zašklebil, když uviděl vzpínající se zvířata. „To nemyslíš vážně,“ ucedil, když ho Robert vybídl, aby naskočil do sedla.

„Ty na koni nejezdíš, sere Tony?“ otázal se Robert, který už seděl v sedle svého hřebce. 

„Nerad,“ přiznal Tony a vyšvihl se do sedla. Aspoň tohle si ještě vzdáleně pamatuju. Robert zamlaskal a jeho kůň vykročil směrem ven z tábořiště. Tony jej rezignovaně následoval. Jeli s nimi ještě Baratheonovi pobočníci, ale Ned Stark zůstal v táboře, nadávajíc na Roberta, že „jedině takový blázen jako Robert půjde na lov vpředvečer důležité bitvy.“ Robert mu se smíchem odvětil, že tu akorát tak potkají nějakou tu srnku nebo zajíce. „Neboj, bude to rychlé.“ Tony ale chápal, že mladý muž s jelenem na hrudi musí nějak vykompenzovat to napětí a strach před bitvou. Každý na to měl jiný způsob. Robert na koni a s kopím, Eddard Stark ve stanu a s temnými myšlenkami. Kolem poledního přiletěl havran Targaryenů s přesným určením místa bitvy. Muži v táboře brousili své meče, kontrolovali sedla a vyprávěli si sprosté vtipy, někteří si k sobě pozvali děvky, jiní zůstali sami se vzpomínkou na svoje rodiny.

Eddard Stark vylétl ze stanu jak vystřelený z praku, když uviděl ustaranou tvář jednoho z mužů, který doprovázel Roberta na lovu. Neviděl krále nikde v sedle a teprve po chvíli zjistil, že jsou za Robertova koně zapřaženy máry. Na chvíli mu vynechalo srdce, protože si myslel, že Robert je mrtev. Pak ale poznal, že to není pravda, protože Robert rozčileně hulákal na celé kolo. Na druhých marách byl mrtvý kanec.

„Ten zasraný hajzl mi ten svůj klekták zarval do nohy!“ stěžoval si Robert a rozervaná nohavice mu silně krvácela. Ned se podíval na Tonyho a ten pokrčil rameny.

„Neměl jsi nikam jezdit ty svéhlavý pitomče,“ pokáral ho Ned. „Ten lov se ti jednou stane osudným.“

„Hloupost!“ odbyl ho Robert. „Je to jenom škrábnutí a za chvíli se to zahojí!“

„Jenže my nemáme chvíli!“ vykřikl Ned rozzuřeně. „Zítra se máš utkat v boji s Rhaegarovou armádou a místo toho je z tebe mrzák! A jestli si myslíš že tví muži půjdou jen za zlovlkem ze Zimohradu, tak to se mýlíš.“  Obrátil se na Tonyho. „A co ty pane čaroději! Měl jsi si to svoje kouzelné nářadí vzít s sebou a toho idiota chránit!“ Prudce odkráčel do stanu.

„Najděte někoho kdo dá panu Robertovi utišovací prostředky, třeba morfium a já si jdu promluvit s panem Starkem,“ řekl Tony. Když viděl váhající chlapíky, otočil se. „Děje se něco?“

„My nemáme to, jak jste říkal to mor… mor…“

„Morfium. Co tu používáte na utišení bolesti?“

„Makové mléko.“

„Tak mu to uvařte nebo co s tím děláte a nalijte to do něj.“ Tomu už chlapi rozuměli a tak se rozhýbali. Tony mezitím vešel do velitelského stanu a tiše postál u stolu s mapami. Cítil, jak Ned tiše zuří. Ten se otočil a vyštěkl: „Co tu chceš?“

„Domluvit se s tebou na další strategii.“

„Vtipné, Starku, ale já se nesměju. Bez Roberta v sedle se nám armáda rozpadne, spousta Robertových vazalů mne má za neopeřené pískle a s takovým pod jedním praporcem nepojedou.“

„No i tak bych ti rád něco navrhl,“ řekl Tony. Ned se otočil a začal pozorně naslouchat. Jeho hněv se pomalu začal odplavovat a nahradil ho aspoň maličký záblesk naděje.

Třicetitisícová armáda v ranním mrazíku vydechovala mohutné oblaky páry. Jako kdyby se s nimi odpařoval strach, vysublimoval nad bitevní pole, protože už nebyl čas utéct, bylo jen teď a tady. V první řadě stáli koně s mužem v brnění s vlčí helmou a s druhým ve stříbrném brnění s parohy. Stříbrnému rytíři uprostřed hrudi kolotalo modré světlo.

„Je to bláznovství,“ zasyčel Ned na Tonyho.

„Je to jediná šance, jak nám všem zachránit zadek, nebo to alespoň zkusit,“ řekl Tony odhodlaně. A to jsi říkal že nebudeš zasahovat! pokáral sám sebe v duchu. Jenže když mu Robert s Nedem vyprávěli, čeho jsou ti pod znakem draka schopni, jeho smysl pro rozeznání dobra a zla našpicoval uši.

„Robert mne pošle do sedmkrát sedmi pekel, za to, že se nemohl s Rhaegarem utkat sám,“ řekl Ned.

„Nepošle,“ řekl Tony. „Protože jestli Targaryeni zvítězí, přejedou Robertovo tábořiště jako parní válec.“

„Cože?“ nechápal Ned.

„Jako stádo splašených býků,“ opravil se Tony.

„Dobrá,“ přikývl lord ze Zimohradu. Bylo přímo fyzicky cítit, jak je v této roli nerad. „Jinak ty parohy ti sluší. Od Roberta k nerozeznání.“ 

„Děkuji,“ posměšně odvětil Tony. Včerejšek strávili kováři z Robertova tábořiště tím, že vrchní pláty Tonyho brnění emailovali na stříbrno a k helmě přivařovali parohy. Až tohle uvidí tým, tak se asi podělají smíchy. Jenže teď mu nebylo do smíchu, zvlášť, když se na obzoru začala zjevovat a přibližovat černá skvrna, která co chvíli nabírala jasnější tvar. Tony Starku, ty praštěnej magore, do čeho ses to namočil? Pořád ti do nich není vůbec nic! Ten uchlastaný paroháč ti nechal zmalovat obličej. A stejně jim pomáháš… Jenže Tony cítil, že to tak má být. Sám býval alkoholik a děvkař a Robert mu byl prostě sympatický. Ten druhý, zlovlk, toho tipoval občas na hrozného suchara.

Zahučely trubky a Ned pobídl svého koně. Tony jej následoval. Nevím, kdy se vrátím domů, ale pokud se nikdy nevrátím, musím tu nějak žít. A tihle muži si vážili toho, kdo jim stojí po boku v boji. Když tu zemřu, budou se o mně zpívat písně, když ne, mohl bych tu opatrně, krůček po krůčku nastartovat průmyslovou revoluci… V tu chvíli pod Tonym klesl kůň, vyděšeně ržál a z hluboké sečné rány mu chlístala krev. Tony napřáhl a kladivo, které díky servomechanismům brnění nevážilo ani cent, praštilo nejbližšího chlapa s drakem na hrudi do hrudníku. Ten odletěl daleko, předaleko a o stav jeho hrudníku se radši Tony ani neodvažoval přemýšlet. Podle krve na kladivu asi nebyl nijak dobrý.

„S tímhle se nezdržuj!“ křikl na něj někdo někde blízko. „Jdi po drakovi!“ Tony se lehce pootočil, aby zahlédl siluetu s vlčí tlamou místo helmy a v tu chvíli jej něco srazilo na zem. Stál nad ním hromotluk s obřím kladivem a tlemil se na něj hubou plnou ohnilých zubů. Tony zvedl ruku, že se vzdává a odpálil hromotluka repulsorem v dlani. Ostatní měli s bojem dost starostí, aby si všimli, že byl jejich spolubojovník zabit dost nekonvenční zbraní. Tony vstal, popadl kladivo a pár vteřin nechápal, proč je voda vedle v brodu rudá. Pak mu došlo, že se barví krví. Tony Stark a ani jeho otec Howard nikdy nebojovali. Oni zbraně vymýšleli.

Není tohle jen noční můra? ptal se Tony sám sebe, když rozdrtil hlavu dotírajícímu nepříteli. Nelapil mne stejně jako Thora jeho škodolibý bratr v nějaké pokroucené realitě? Ať tak nebo tak, šlo tu o život a Tony se musel bránit. V duchu se omlouval každému podříznutému krku, každému rozdrcenému hrudníku či hlavě, i když nepochyboval, že jeho spolubojovníci to berou mnohem pragmatičtěji.

A najednou před ním stál Rhaegar Targaryen. Dva metry deset rozzuřené černorudé oceli s velkým a velmi ostrým mečem. Tony zíral na jeho hrudní plát vyzdobený rubíny ve tvaru trojhlavého draka a tím si vysloužil od Targaryena tvrdou ránu pěstí. Klekl si do krvácejícího brodu.

„Bojuj ty sráči!“ zařval Rhaegar popuzeně. Tony poslechl, vstal a praštil Rhaegara do helmy. Na tváři mu vznikla pěkná promáčklina.

„To už je lepší, ty baratheonský zmetku!“ zařičel potěšeně drak a rozmáchl se mečem. „Neboj se, nezabiju tě úplně, dotáhnu tě polomrtvého ke svému otci, ať si tě upeče jako to udělal s otcem tvého dobrého přítele!“

„Moc meleš,“ uťal to Tony, vykryl útok levačkou a rozmáchl se kladivem. Trefil Targaryena úspěšně do stehna, až rytíř v černorudé zbroji zařval. Oči v průzoru černé helmy se překvapeně rozšířily. Takovou sílu rozmachu nečekal. Zakymácel se a skoro padl do krvavé vody. Jeho vztek opět vystoupal do nebeských výšin. Sekal a bodal kam to šlo, zuřivěji a zuřivěji, až se přeci jen dostal Tonymu na kůži, rozťal jeden ze spodních plátů na brnění a rozsekl mu pravé lýtko. Servomechanismy okolo ale vydržely a tak se noha Tonymu nepodlomila. Jak příhodné, pomyslel si Tony, když cítil stékat krev uvnitř obleku, trefil mne naprosto do stejného místa, jako ten kanec Roberta. Nikomu nebude jeho zranění podezřelé.

„Čemu se chechtáš, ty dobytku?“ zaburácel Rheagar. Rozmáchl se a jeho čepel zazvonila o rukojeť kladiva. Tony ho praštil do pravého kolena a slyšel uspokojivé křupnutí. Rhaegar zaječel a padl na bok do vody jako žok. Tony si zvedl obličejový kryt a řekl: „Teď se pořádně podívej, kdo tě zabil.“

Targaryenovy zorničky se rozšířily a vydechl jenom: „Ty nejsi…!“ a v tu chvíli mu Tony prorazil kladivem hrudní plát. Rána byla tak prudká, že nadzvedla tělo do výše a okolo začaly pršet rubíny jako krvavé slzy. Nebližší bojující to spatřili a začali se vrhat k řece, hledajíc poztrácené drahokamy. To, že je řeka ředěná krví jejich přátel i nepřátel, jim v tu chvíli bylo jedno.

Zbytek už byl jednoduchý, protože torzo Rhaegarovy armády zbaběle prchlo. Ned přijel k vyčerpanému Tonymu, který seděl u brodu. Jediným pohledem zhodnotil Tonyho zranění, nechal mu přivolat koně a jemně jej vysadil na koně. Dojeli do tábora k Robertovi a zatímco byla Tonymu ošetřována noha, Ned svému příteli líčil průběh bitvy a vyjmenovával významné padlé nepřátele. Tonymu ta jména neříkala vůbec nic. Na chvilku se zasnil a zdálo se, že se propadá do modravého tunelu a zpátky na základnu S.H.I.E.L.D.u, že vidí všechny své známé z týmu a taky Nicka Furyho, který na něj volá: „Tony! Tony!“

Najednou otevřel oči a zjistil, že to není sen. Ano, byl pořád s Nedem a Robertem, ale Furyho slyšel stále. „Tony, slyšíš mne?“

„Slyším,“ odpověděl Tony a Ned s Robertem přestali hovořit. Zvědavě na Tonyho pohlédli a on jim sdělil: „Volají mne z domova.“

„Promiň, že jsme tě našli až dneska, jindy to stíháme do čtyřiadvaceti hodin, ale zatoulal jsi se nám hodně daleko. Za deset minut jsme schopni otevřít jednocestnou bránu na Zemi. Tvoje koordináty máme.“

„Dobře. Stark konec.“ Otočil se k Robertovi s Nedem. „Přátelé, vracím se domů, za několik okamžiků se mi otevře brána zpět. Bylo mi ctí, bojovat po vašem boku.“

„O tvém činu se bude zpívat v písních,“ řekl Robert dojatě.

„Ne, Roberte,“ odmítl Tony, „nikde ani slůvkem nezmiňujte, kdo pod tím brněním skutečně byl. Víte to jenom vy a Rhaegar Targaryen a ten je mrtvý.“

„Ale přeci tě nemůžeme úplně vymazat!“ namítl popuzeně Ned.

„Naopak,“ otočil se Tony naposled k mužům, než nadobro odešel ze stanu, „musíte. A pamatuj, lorde Starku ze Zimohradu,“ dodal, „dějiny přeci píší vítězové.“ Narazil si helmu na hlavu a vyšel ven.

Když Tony vstoupil do centrály S.H.I.E.L.D.u, na chvíli zapanovalo ohromené ticho. Nick Fury na něj fascinovaně hleděl. Pak si lehce odkašlal. „Změnil jsi barvu brnění a ty parohy…“ jemně se pousmál, „zajímavá dekorace.“

Tony si sundal helmu a položil ji vedle sebe, protože přeci jen držet ji bylo díky rozsochaté ozdobě poněkud nepohodlné. „Bylo to nutné.“

„To co na sobě máš, to je krev?“

„Ano. Trochu koňské a hodně lidské.“

„Myslím, že na tvůj report budu velice zvědav,“ řekl Fury a spolu s ozbrojenými agenty odkráčel. Tony osiřel. Otočil se k transdimenzionální bráně, která se pomalinku uzavírala. Ještě zahlédl poslední zástavu s jelenem. Zamyšlen do ticha zádumčivě pronesl: „Teď už si tu svou hru o trůny musíte dohrát sami.“

Povídka č. 6

Předmluva

Povídka, která vznikla k této soutěži, se mi poněkud vymkla z rukou. V originále je ještě o kus delší a popisuje osud Valyrie během přibližně dvou století. Tento příběh začíná roku 4730 od založení Valyrie, což je něco přes sto let před Zkázou. Povídka má 11 810 slov. Vzhled Valyrie, jména i postavení, včetně vládnoucího rodu jsou vymyšlené, ovšem některé informace by měly korespondovat s reáliemi z knih.

K povídce náleží i <a href="http://s9.postimage.org/50ogoeq7j/valyrie_a_okol.jpg">mapy Valyrie a okolí</a> pro snadnější orientaci a také rodokmen, který je však značně spoileroidní, proto ho nepřikládám. Na konci si však můžete přečíst poznámky a seznam postav, pokud si nebudete něčím jisti. Tak přeji (snad) příjemné čtení. ;-)

Deron, král Zlatého věku

Rok 4730 byl pro Valyrii dobrý. Ghiskarci popáté prohráli svůj boj s Valyrií a jejich města teď pokrývá popel a sůl. Milovaná bohyně Tana dala královně první dítě a konečně byl opět získán ten proradný Bhorash. 

Deron svého novorozeného syna se stříbrnými vlasy a indigovýma očima pojmenoval po svém pradědovi, Sovron.

„Sovron Sidarys, příští král Valyrie,“ řekl, když svého syna poprvé spatřil. „Bude z něj dobrý a mocný král.“

Roku 4730 často pršelo a Valyrie rozkvétala. Bylo dostatek obilí i ovoce, stromy rostly silné a vysoké. Zvířata se množila závratnou rychlostí a jejich mláďata byla početná a zdravá. Sovron se narodil v ten nejlepší čas a měl před sebou zářivou budoucnost.

Lid miloval svého dobrého krále Derona a odpouštěl mu jeho časté zálety. Jeho královna byla opět těhotná a stejně tak mladičká dcera kováře z Růžového městečka pod palácem. V jeden den se králi narodily dvě děti, třebaže jejich matky nikdy nespatřily jedna druhou. A tak na svět přišel černooký Tallon a krásná princezna Alyssa.

„A zde, před bohy i lidem, oznamuji zasnoubení prince Sovrona s jeho sestrou Alyssou. Až Alyssa rozkvete a bude z ní žena, stanou se manželi a příštími vládci naší milované Valyrie.“ Když tato slova Deron pronesl, opravdu si myslel, že se tak stane. Možná by se i stalo, kdyby však nepřišel na svět Rollyn.

Belarova děvka

„Je to zrůda!“ „Běhna! Kdo ví, s kým si to uhnala!“ „Ať táhne zpátky do Delosu, děvka!“ „Shoďte ho ze skály!“ „Je to Belarův bastard!“ křičeli lidé namačkaní jeden na druhého, když kolem nich projížděl královský průvod. „Kdepak bastard, Belar je impotent. Vyčaroval jí toho parchanta!“ odpověděl do davu mužský hlas.

Královna držela v náručí novorozeného syna a pokoušela se mu zakrýt rudé chloupky, které mu pokrývaly celé tělíčko. Cesta z paláce ke Lví bráně na jihu města jí připadala nekonečná. Sovrona a Alyssu lid miloval a vítal je s nadšením. Dnešní tradiční jízda městem s novorozeným dítětem byla však pro královnu utrpením. Dvě děti se stříbrnými vlasy spaly v náručí svých kojných. Sovron zívl a překulil se. Rudovlasý chlapec byl celý neklidný. Plakal, jako by věděl, že ho lid nenávidí.

„Máš jen červené vlásky, ale jsi pravým synem krále Derona,“ utěšovala jej královna a snad doufala, že ji uslyší i lidé venku. 

„Běhno! Děvko!“ křičela žena se žlutými vlasy v zelených hedvábných šatech.

„Už jsme v Dracash,“ řekla královna. Doufala, že alespoň zde, ve čtvrti zbohatlíků, jejího syna uvítají s náležitou úctou.

„Ano, paní. Již brzy budeme u Lví brány,“ odpověděla Alyssina kojná Aethra.

„Nemusíte vystupovat,“ řekla najednou šestnáctiletá Syvein a pohladila klidného Sovrona na svém klíně. „Můžeme se u Lví brány rovnou stočit na východ a jet jižní cestou ulicí Míru a přes náměstí Tisíci sluncí. Teď tam nikdo nebude. Možná jen pár cizinců a…“

„Ne,“ přerušila ji Vynia. Upravila si stříbrné vlasy zapletené do copu a pokusila se o nejpřirozenější úsměv, který v tu chvíli dokázala.

„Musíme dodržovat tradici. Král čeká u Lví brány, aby mohl veřejně přivítat svého syna. Nesmíme teď jet zpátky.“

Syvein i Aethra přikývly. Alyssa se probudila a začala ječet. Aethra si ihned odepnula sponu s kočičí hlavou, která jí držela kiton, valyrijský volný šat po kolena pro svobodné dívky, aby mohla dítě nakojit. Vynia zatáhla záclony ve svém palankýnu. Teď přijde ta horší část, pomyslela si.

Když přijeli ke Lví bráně, všimla si dlouhé řady Dračích dýk, královských strážců, kteří stáli čelem k davu u cesty. Vynia a její doprovod byl tak zcela chráněn kamennou zdí z jedné strany a Dýkami ze strany druhé.

Tohle jsme při Sovronově uvítání nepotřebovali. Ubozí Valyriané. Tomu říkají vděčnost za mír?

Lví brána byla druhá největší brána ve Valyrii a stála na jihu města, daleko od královského paláce u hory Eleor. Daleko od Vyniiných milovaných Visutých zahrad Dračí duše na druhé straně hory, daleko od šumivé řeky Acarys, kterou stále všichni nazývali ghiskarsky Aca Aca – řeka bohyně Acy.

Královský průvod zastavil na Náměstí křiku v Dracash, Dračí čtvrti, kde se před Sovronem III. prováděly popravy. Dnes se tu vítali novorození princové a princezny.

Vynia obyvatele Dračí čtvrti nenáviděla. Byli falešní a krutí k těm, kteří neměli takové štěstí jako oni. Dobře si pamatovala případ jedné dívky z chudinského městečka Prohnilý obvod na severozápadě Valyrie. Dračí čtvrť byla s Prohnilým obvodem oddělena vysokou zlatou zdí, která měla rozdělit chudé od bohatých. Špínu od nobility. Vynia si občas nebyla jistá, která skupina má být tou špínou.

Ta mladá dívka, na kterou královna vzpomínala, byla dcera jednoho žebráka. Jednoho dne se rozhodla z Prohnilého obvodu vyšplhat až do Dracash. Dívce se podařilo dostat až na vrchol, ale tam na ni čekala jen smrt. Jeden otrokář ji na vrcholu zdi spatřil, a když uznal, že je příliš ošklivá a slabá na otrockou práci, tak ji shodil zpátky dolů. Dívka byla na místě mrtvá. Vynia tu jejich zkaženost nenáviděla. Nejraději by nechala toho otrokáře, jakéhosi Vekuzz zo Darra z východu, veřejně popravit.

Otroci zastavili a položili královský palankýn na silnici. Královna se zhluboka nadechla. Z nádvoří k ní stále doléhal křik uražených zbohatlíků. Vystoupila a prohlédla si se smutkem v očích strážné u cesty.

Teď jen vyjdu nahoru na bránu, pozdravím lid a půjdu domů, řekla si povzbudivě a doufala, že se tak zbaví své nervozity.

„Zde přichází, Vynia z rodu Dareyon, narozena ve valyrijské državě Delosu, královna manželka a matka dědice Valyrie. Pozdravte ji a jejího syna, kterého jmenuji Valarion,“ zahlásil Deron a čaroděj Belar svými kouzly, přenášel jeho slova po celém městě.

Lid zabručel. Deron pokrčil obočí a obrátil se ke své ženě, která právě procházela uličkou ke schodům vedoucích k mramorové bráně se sochami velkých modrých šelem s rudýma granátovýma očima na stráži.

„Už jen chvilka,“ pošeptala jí Syvein a královna se musela usmát.

Kojná Syvein

„Valarione! Valarione, poslouchej!“ okřikovala Syvein chlapce. Plačící Alyssa držela v rukou dvě části dřevěného dráčka a pokoušela se je přiložit zpátky k sobě.

Chlapec jako by kojnou neslyšel. Pobíhal dokola a kopal do všech sestřiných hraček okolo. Sovron seděl u provizorního stolku a pečlivě vykresloval velkou sfingu na předkresleném paláci.

Valarion k bratrovi přiskočil a škubnutím mu vytrhl papír z ruky. Sovron vstal a naštvaně se rozběhl k mladšímu bratrovi. Mířil na něj všelijakými nadávkami a několikrát ho uhodil do ramene. Valarion se smíchem před bratrem utíkal po vlhké trávě.

Syvein poslala děvčátko na druhý konec velkého piknikového koberce uprostřed palácového parku. Alyssa poslechla a s hlasitým vzlykotem se přesunula do nejvzdálenější části koberce, daleko od sourozenců.

Mladá kojná vstala a zastoupila Valarionovi cestu.

„Takhle se chovat nebudeš!“ křičela a chlapec viděl, jak moc se zlobí.

„Já se můžu chovat, jak chci!“ odsekl a po tvářích se mu začaly kutálet veliké slzy. Syvein ho pevně uchopila za ruku, ale princ ji od sebe odtrhl.

„Jsem princ a můžu dělat, co se mi zlíbí a můžu tě poslat do zahrady Keer, kde žijí tygři a hrakkarové a mantikory! A řeknu otci, že jsi na mě zlá a biješ mě!“ vztekal se chlapec.

Syvein se usmála. Uvidíme, co ti král řekne.

Deron seděl v křesle z bílého kamene s vyřezaným drakem obtáčejícím celé křeslo. Vypadal velmi unaveně a Syvein doufala, že bude spravedlivý ke svým synům. Stoupla si před krále a postavila děti před sebe. Sovron i Alyssa zírali do země, jen Valarion se díval otci přímo do očí.

„Co zase moje děti provedly, ženo?“ zeptal se Deron.

„Val mi zničil Lady!“ vykřikla Alyssa a pozvedla svou rozbitou hračku, aby ji otec viděl.

„Ona mi zase poslintala Zabíječe!“ bránil se její mladší bratr.

„Nehádejte se,“ řekl Deron klidně. „Co je Zabíječ, chlapče?“ zeptal se syna. Valarion se hrdě usmál a ukázal otci dřevený meč, který měl doposud přivázaný u opasku.

„Víš, že jsem zakázal v paláci zbraně?“

„Je to jen dřevěný meč, otče,“ hájil se princ, ale pro jistotu atrapu opět schoval.

„Takže sestře ubližuješ kvůli dřevenému klacku?“ zeptal se ho otec a Valarion studem zrudl.

„A proč je tu můj starší syn?“

Sovron stále mlčel, tak za něj odpověděla Syvein. „I on byl terčem Valova zlobení,“ řekla. Deron se nezdál být spokojen s odpovědí.

„Sovrone, víš, kdo jsi?“

„Jsem… jsem Sovron Sidarys,“ odpověděl chlapec nejistě.

„A hlavně jsi můj dědic. Příští král Valyrie,“ řekl Deron. „Copak můžeš být dobrý král pro své poddané, když nedokážeš umírnit ani svého bratra? A dokonce se ani obhájit?“

„Nejsem jeho poddaný!“ vykřikl opět mladší chlapec a překřížil ruce na prsou. „Nejsem jeho poddaný, jsem princ a můžu si dělat, co chci.“

Deron vstal a Syvein viděla, že je zle. Král přiskočil k princi a pevně ho uchopil za rameno. Musel pokleknout, aby mu viděl do tváře. „Jsi princ, ale nic víc. Nikdy nebudeš víc. Tvůj bratr bude králem a ty ho budeš poslouchat. Tvá sestra bude královnou a ty ji budeš poslouchat. Když budeš dobrým bratrem, možná získáš nějakou državu do svého područí. Ale nikdy. Opakuji – nikdy si nebudeš dělat, co chceš bez královského svolení!“

Valarion sklopil zrak. Na chvíli ho zalitovala i mladá kojná.

Princ na cestách

Rollyn seděl na přídi Červeného draka a pozoroval šumící Letní moře. Už je to čtyři roky, kdy naposledy viděl svůj domov a teď se vrací, jen aby dostál tradice a účastnil se bratrovy svatby. Tehdy se ještě jmenoval jinak, ale Ašaj vše změnila.

„Princi, proč jsi tak smutný? Netěšíš se domů?“ zeptala se Zulja s výrazným farosským přízvukem.

Chlapec se na drobnou hnědovlasou dívku podíval. Koupili ji od starého námořníka ve Farosu. Bylo jí dvanáct let, a pokud by s nimi neodjela, nejspíš by ji otec prodal do chrámu Rudého boha. Zulja polovinu cesty do Valyrie proplakala a druhou provzdychala, když z ní udělal svou milenku. Nebyla zvlášť dobrá, ale žádnou jinou ženu na palubě neměli. Dříve nebo později by stejně skončila pod některým z námořníků.

„Můj bratr se žení,“ odpověděl jí.

„Když se vdávala moje nejstarší sestra, byla jsem šťastná,“ řekla Zulja. „Znamenalo to, že je připravena na rození dětí. Bohužel umřela, když rodila svého prvního syna,“ dodala smutně.

„Bere si moji sestru Alyssu,“ řekl, jako by dívku vůbec neslyšel a upravil si dlouhé rudé vlasy, které mu padaly do tváře. „Teď jdi a umyj se. Večer za tebou přijdu o něco později.“

Dívka se uklonila a odešla. Chvíli poté přišel čaroděj.

„Co mi chceš, Cromare? Přišel ses podívat na nešťastného prince?“ zeptal se. Urostlý čaroděj se posadil vedle něj.

Když ho Rollyn poprvé viděl, vůbec by neřekl, že je to čaroděj. Cromar sotva přesáhl dvacet let a kolem sebe házel ty nejvřelejší úsměvy, aby tak nalákal mladé dívky. Zlaté vlasy nosil sepnuté brokátovou sponou a nikdy nenosil nic, co by na sobě nemělo minimálně tolik zlata, jako v královské koruně. Tvář měl obdélníkovou s orlím nosem a hluboko posazenýma očima.

„Zítra touto dobou už budete tančit na svatbě století, cpát se koláčkama a lít do sebe to nejlepší víno. Nemáte důvod bejt smutnej.“

Okouzlující do chvíle, než promluví.

„Moc toho domů nevezeme,“ postěžoval si Rollyn. „Otec mě před čtyřmi lety poslal na cestu po Essosu nejen pro znalosti, ale pro to nejlepší zboží ze vzdálených krajů.“

Cromar se zasmál.

„Co si pamatuju, tak vás poslal pryč, poněvadž jste dorážel na svou ségru. Ale jestli myslíte, že to bylo kvůli znalostem, tak se s váma hádat nebudu.“

„Nedorážel jsem na Alyssu. Byla moje jediná přítelkyně v celé Valyrii. Vždy mne před Sovronem bránila.“

„Jo, holka tě bránila. To je mi jasný,“ smál se čaroděj, až mu zaskočilo. Rollyn dal oči v sloup. S Cromarem se nikdy nedalo o takových věcech mluvit. Belar dobře věděl, jak se zbavit svého nejotravnějšího učně.

Seděli spolu na přídi ještě několik hodin. Rollyn dokonce čaroděje přemluvil k několika hrám cyvasse. Princ pokaždé vyhrál. Cromara prohrávání brzy přestalo bavit a odmítl další hru.

Dalšího večera konečně spatřili bílé sloupy Valyrijské přístavní brány. Lodě zakotvily ve starém přístavu, který už téměř nebyl využíván, a který Rollyn záměrně vybral, aby se mohl do města dostat nepozorovaně. V Hadarysu by hned poznali, že se vrací princ. Bohatě zaplatil pronajaté ašajské posádce a rozhodl se, že si jednu z rychlých lodí s mělkým ponorem koupí. Vybral si Rychlý šíp, nejmenší, ale nejrychlejší a nejpevnější ze tří ašajských lodí, kterými připluli. Rollynův přítel Varal navrhl, aby v přístavu přenocovali. Cesta do Valyrie přes hory byla v noci temná a nebezpečná. Rollyn však návrh zamítl. Musím se dostat do Valyrie ještě dnes.

V přístavu koupili koně a všechny truhlice, zásoby a cennosti, které po cestě po Essosu získali, nechal v přístavu a s nimi většinu svých mužů. Na cestu do Valyrie si vybral jen několik nejvěrnějších a jeden povoz s nejvzácnějšími předměty. Cesta po horském úbočí byla klikatá a neobešla se bez nepříjemností. Varalův kůň si zlomil nohu a museli ho na místě utratit. Zulja trvala na pohřebním rituálu pro nebohého tvora. Sama pocházela z kraje, kde si vážili všech zvířat a smrt koně ji velmi ranila. Rollyn musel jet o půl lígy napřed, aby nemusel poslouchat ukňouraný Zuljin nářek. Po čtyřech hodinách další cesty kamenitým terénem se Rollynovu koni rozštíplo kopyto.

„Nemůžem jít dál, pane. Dalšího koně už tu nechat nemůžem,“ řekl Cromer.

„Co to je za koně, kteří neumí přejít Stínové hory? Jdeme sotva šest hodin,“ rozčiloval se Rollyn, když celá skupina zastavila.

„Nejsou to koně zvyklí chodit po horách, jsou to jen přístavní herky. Navíc vést je v noci po téhle trase? Nevěřím, že tudy někdo šel od doby, kdy jsme se vydali na cestu. A to už jsou nejméně čtyři roky,“ řekl Varal.

Čtyři roky a dva měsíce. „Tak se utáboříme. Ten sráz nám může poskytnout ochranu. Vyjedeme hned ráno,“ rozhodl Rollyn a ostatní si oddechli.

„Pane, nevzali jsme stany. Budete chtít spát ve voze?“ zeptal se Rollyna Malý Tym, otrok, kterého koupili v Qarthu za tři sta dragonů. Malý Tym měřil dva metry, ale byl hubený a bledý. Lebku měl příliš velikou a kůže na ní byla tenká a napjatá.

„Budu spát venku. Přineste mi nějaké deky, kožešiny a polštáře. Také chci vodu a teplou večeři.“ Malý Tym se uklonil a odešel udělat svou práci.

Ráno se Rollyn probudil jako první. Noc byla nezvykle chladná, ale naštěstí byli před větrem chráněni skalním převisem. Po dlouhých týdnech spal konečně na pevné zemi, za což byl vděčný. Zdálo se, že i jeho společníci měli ráno lepší náladu a Rollynův kůň byl po Cromarových obkladech schopen chůze.

O dvě hodiny později byli opět na cestě. Brzy spatřili na obzoru valyrijské věže Serenallis a Vossalis. Po chvíli se ukázala i Vantas a Obanis s malou Dohas. Rollyn ty věže viděl naposledy v deseti letech, přesto si pamatoval každou z nich. Devět valyrijských věží. Nádherné stavby z bílého kamene tyčící se kolem samotné Valyrie. Po většinu času fungují jako majáky, které lze spatřit již z velké dálky a v dobách války slouží k ochraně města. 

Cesta ke Lví bráně na jihu města jim trvala dalších deset hodin. Když však konečně došli do cíle, Cromar neudržel slzy. Projeli Dracashem zcela bez povšimnutí. Rollyn Dracashskou chásku nesnášel. Pamatoval si, když odjížděl před čtyřmi lety na cesty, aby dospěl a poznal svět, Dracash ho vyprovázel s největším nadšením. Věděl, že i v Obchodní čtvrti a Palácové terase byli všichni šťastní, když se dozvěděli, že ho Deron poslal pryč.

Snad jen v Prohnilém obvodu mi rozumí, říkal si tehdy. V Prohnilém obvodu nezáleželo na barvě vlasů, očí, pleti a nezáleželo ani na postavení. V Prohnilém obvodu si byli všichni rovni. Záleželo jen na schopnostech.

Rollyn unaveně projel Obchodní čtvrtí a náměstím Tisíce sluncí s chrámy, z nichž každý byl zasvěcen jinému bohu. Část družiny prince opustila, aby se mohli pomodlit a poděkovat svým bohům za šťastný návrat. Rollyn však pokračoval dál k paláci pod vrcholem hory Eleor.

Palác byl vytesaný v hoře, a přestože zářil různými barvami, od modré, přes žlutou, až po červenou a medově zlatou, nebyl nikdy barven. Všechny kameny měly svou původní barvu. Nejimpozantnější na paláci byly čtyři obrovské sochy synů zakladatele Valyrie, které tvořili sloupovou podporu pro rozsáhlý balkón. Palácová terasa byla obehnána nízkou zídkou, ze které vedly čtyři cesty do nižší terasy na náměstí Tisíce sluncí. U každé branky v zídce stály na stráži dvě černé sfingy s granátovýma očima a zlatými křídly. Když Rollyn dospíval, zjistil, že královský dvorní čaroděj zná kouzla, kterými vidí očima těchto sfing. Příliš často byl Rollyn dopaden při snaze utéct z paláce nepozorovaně. A vždy právě u těchto soch. Později si však našel vlastní cesty – palác i celá hora a podzemí pod městem provrtávalo mnoho tunelů a tajných chodeb. Za války tudy nosili zásoby do paláce, ale v době Deronova míru sloužili jen k Rollynovým útěkům. Jednou s sebou vzal i svou sestru, ale té se v temných chodbách s horkým vzduchem nelíbilo.

Zde odešli ostatní z Rollynovi družiny. Varal a Zulja šli do zahrad a zbytek skupiny odešel do svých domovů. Jen Malý Tym se svým pánem zůstal.

Už téměř došli k paláci, když si jí všimnul. Seděla na lavičce u fontánky u sochy nejstaršího ze Synů. Stříbrné vlasy měla rozpuštěné a ozdobené jen modrou kopretinou. Měla na sobě blankytové panenské šaty zastřižené po kolena s drobným stříbrným vyšíváním kolem krku. Ruce jí zdobily stříbrné a bílé korálky začínající u ramene a obtáčející celé ruce až po prsty. K šatům si obula obyčejné sandály s modrou květinou na vázání.

Tolik dospěla, pomyslel si Rollyn a promnul si hladkou bradu. Jemu ještě nezačal ani růst vous.

„Bratře!“ vykřikla nadšeně Alyssa, když ho uviděla. Odložila vyšívání, které držela v ruce, a rozběhla se za Rollynem. Světlovlasá dívka sedící vedle ní vstala a vydala se za svou princeznou.

Alyssa mu skočila do náruče a Rollyn málem neudržel slzy. Po tomhle okamžiku toužil celé čtyři roky. Konečně opět spolu. Alyssa políbila na tvář a smála se, tak jako když si spolu hrávali před lety.

„Vítejte zpět, princi,“ řekla Alyssina společnice a mírně se uklonila.

„Dovol mi, abych ti představila Nindalee, moji přítelkyni. Doprovázela mne do Orosu a velmi mi pomáhala sžít se s tamním prostředím, že ano?“ otočila se k dívce a Nindalee přikývla.

Rollyn pokrčil obočí. Co to plácá? Kde se v ní vzala všechna ta zdvořilost a vybraná slova? Co to s ní provedli?

„Nechceš se jít projít?“ zeptal se a dívky vedle své sestry si nevšímal. Alyssa se nervózně rozhlédla, jako by čekala, že ji někdo pozoruje.

„Jsi po dlouhé cestě, bratře. Byl jsi již poděkovat Vhagarovi za šťastnou cestu po moři a Ventarexovi za příznivý vítr?“

Usmál se. „Ne, šel jsem rovnou sem.“

„Jdi se umýt a převléci. Něco pojez, jsi až nezdravě hubený. Až slunce dosáhne nejvyššího bodu, půjdeme se spolu pomodlit do palácového chrámu,“ řekla Alyssa a Rollyn přikývl. Nejraději by šel ihned, ale když Alyssa zmínila koupel, uvědomil si, že se již několik dní nemyl a musí nepříjemně zapáchat.

Nechtěl jít do svých komnat, proto šel s Malým Tymem do pokojů pro služebnictvo. Vykoupal se a oblékl si čisté šaty, které mu Malý Tym obstaral. Rollyn byl vděčný, že si koupili otroka, který umí plynně valyrijsky. Oblékl se a ihned zamířil do malého chrámu umístěného ve středu hory Eleor. Žaludek měl jako na vodě, proto vynechal jídlo, přestože mu Malý Tym přinesl koláčky a pečené maso.

Alyssa už čekala u Vhagarovy sochy – člověka s ptačí hlavou a křídly a s nádobou vody v natažených pažích. Nindalee s ní nebyla.

„Alysso?“ zašeptal Rollyn. Chrám byl naštěstí v tuto dobu prázdný. Většina obyvatel paláce si vybírala raději velký Vhagarův chrám v Tisíci sluncích.

„Vale! Konečně! Kdybys věděl, jak se mi stýskalo! V Orosu to bylo strašné. Všichni tam jsou upjatí a naštvaní a nudní. Nemohla jsem dělat skoro nic! Neustále na mě křičeli, ať nedělám tohle a ať dělám to. Dva roky mi říkali, že se chovám jak holka z kanálů a ne jako správná princezna,“ hrnula ze sebe dívka a máchala kolem sebe rukama, jak popisovala svou zkušenost s čtyřletým pobytem v državě na sever od Valyrie.

No hurá, tohle je sestra, kterou jsem kdysi opustil. „Už jsem si říkal, co to tam povídáš za hlouposti. Myslel jsem si, že tě zbavili té tvé divokosti,“ řekl a Alyssa se na něj zašklebila.

„Musím říct, že jediné, co mne drželo nad vodou, byla Nindalee Valyria a Demian Targaryen, syn otcova bratrance, u kterého jsem bydlela. Víš, že původně jsem měla být zasnoubena s Demianem, ale pak se otec rozhodl jinak?“ řekla a sedla si na lavici naproti Vhagarovy sochy. Rollyn si sedl vedle ní.

„Nindalee Valyria?“

„Ano,“ řekla dívka, „je to otcova dcera. Její matka je i matkou Demiana. Byla tu před lety, když Sovron slavil první den jména a otec vyhlásil turnaj v Dracash. Když se zjistilo, že je otcova, tak Demianův otec zasnoubení zrušil a tatínek mě zasnoubil se Sovronem.“

„Aha.“ Nu, však i ta zahradníkova dcera, je ve skutečnosti dcerou toho chlípníka, co si nechává říkat Deron Dobrotvůrce.

„Jak ses měl ty, bratře?“ zeptala se Alyssa a vzala Rollynovy ruce do svých hebkých dlaní. Rollyn si vzpomněl, jak je držela naposledy, když se před lety loučili.

Nikdy mu neodpustím, že nás od sebe odtrhl. Poslal tě do cizího města plného nenávistných lidí a mne vyhodil jako psance pod záminkou poznávání světa. „Pluli jsme do Volantisu a Myru. Navštívili jsme Pentos,“ kde jsem poprvé poznal ženu, tu nádhernou děvku Alatheu, „a taky Lys, kde jsme přišli o lodě v bouři a museli se plavit s obchodní lodí zpět do Myru. Tam jsme vyšli po souši na východ do Norvosu. Koupili jsme silnou loď a plavili se po Rhoyne až do Zálivu otroků. Přísahám, že jsem se tehdy chtěl otočit a vrátit se do Valyrie. Byli jsme ale pryč teprve rok a věděl jsem, že by mne otec znovu vyhnal. Poslal jsem alespoň z Meereenu posly do Orosu.“

„Nikdo mi nic neřekl, Rollyne. Jednou mi ale Demian prozradil, že jeho otec přijal nějaké královské posly z Meereenu. Věděla jsem, že jsi je poslal ty,“ řekla princezna smutně.

„Je to pravda,“ potvrdil jí to Rollyn. „Poslal jsem tři posly. Dva z Meereenu a jednoho z Yunkaie. Měli ti předat dopisy, které jsem ti po cestě napsal, jak jsem slíbil, když jsme se loučili.“

Alyssa smutně přikývla a Rollyn byl rád, že se nerozplakala. Dívčích slz si užil dost se Zuljou. „Z Yunkaie jsme chtěli jít do Astaporu, ale přepadli nás psanci, kteří tam v okolí plenili. Zabili Kora, mého sluhu,“ ve skutečnosti to byla dívka, se kterou jsem si krátil dlouhé noci, ale to vědět nemusíš „a zranili Varala. Yunkaiští nás naštěstí zachránili, měli tam zrovna průzkumnou posádku. Varalovi se rána zanítila, tak jsme se rozhodli okamžitě vyjet do Bhorashe. Cromar se snažil udržet ho při zdravém rozumu, dokud nenajdeme čaroděje, který by ho mohl vyléčit. Naštěstí se Varalovi přilepšilo už v půli cesty. Když jsme dorazili do Bhorashe, tak ho zimnice přešla, ale přišel o ruku. Koupili jsme si malou loď a zamířili rovnou do Qarthu. Qarth byl úžasný. Byli jsme tam měsíc a nakoupili všemožné zásoby na cestu do Ašaje. To nejcennější z našich cest jsme si tam uložili do úschovy.“

„Byl jsi až v Ašaji?“ Alyssa na Rollyna zírala s otevřenou pusou. O Ašaji vždy jako malé dítě snila. Prý je krásná a divoká a ohnivá. Stejně jako ona.

„Ano.“

„Jaké to bylo?“

„Nepopsatelné,“ řekl a nebyl si jistý, jestli mluví o městu nebo o obrovském bordelu s nejlepšími dívkami z celého Essosu i Sothoryosu. Byl jsem s nimi, jen abych zapomněl na tebe. „Náš průvodce, kterého jsme zaplatili ve Farosu se spakoval a odjel domů i s naším nákladem na lodích. Zůstali jsme bez peněz a prostředků v cizím městě. Naštěstí jsme našli chrám jejich boha. Kněží byli vstřícní. Dali nám najíst a napít a ubytovali nás ve svém chrámu. Když jsme odcházeli, půjčili nám své lodě. Jeli jsme rovnou do Qarthu. A z Qarthu domů.“

Chvíli mlčky seděli a Rollyn děkoval bohu, že mu vrátil sestru živou a zdravou a přesně takovou, jakou si ji pamatoval. Ale teď bude muset čelit svému otci a zítra… na to nechtěl ani pomyslet.

„Demian říká, že sourozenci by se neměli brát,“ řekla Alyssa, jako by mu četla myšlenky.

„Můžeme utéct. Mám v přístavu ašajskou loď, odveze nás, kam budeme chtít,“ navrhl Rollyn, ale Alyssa zavrtěla hlavou.

„Je to moje povinnost. Byla jsem mu zaslíbena a musím si ho vzít. Mám ho ráda, je to přece můj bratr,“ odmítla jeho návrh princezna a v oku se jí zaleskla slza. Za tenhle pláč ji vinit nebudu.

Netvorova kojná

„Kde je? Cos‘ s ní udělal?“ křičel Sovron a Rollyn s kamenným výrazem v tváři hleděl před sebe. Vynia vzlykala na široké lavici a králi Deronovi se třásly ruce.

Syvein bezradně pozorovala dění kolem. Snad se jen zatoulala, říkala si ve snaze se uklidnit. Jenže Alyssa se netoulala. Byla vychovaná, a pokud měla v určitý čas někde být, vždy přišla s předstihem.

„Byl to on. Ráno mi roztrhá svatební šat a sekáš mečem po Alysse a o pár hodin později je nevěsta nezvěstná. Zabils ji, ty netvore?“

„Nikoho jsem nezabil, bratře,“ odpověděl šeptem Rollyn. „Víš, že jsem naši sestru miloval stejně jako ty. Nikdy bych jí neublížil. Nikdy jsem ji nezmlátil, byla to nehoda! Řízla se sama!“

Syvein mu chtěla věřit. Snažila se. Rozum jí říkal, že chlapec Alysse nic neudělal, ale stačilo se na něj podívat a sevřely se jí všechny vnitřnosti. Něco na něm bylo špatně. Něco v nitru jí říkalo, že je nebezpečný a šílený.

„Moje malá dcerka!“ naříkala královna a slzy si utírala do Alyssiných svatebních šatů. 

Valarion. Vždycky jen Valarion. Alyssa se rozplakala na jeho uvítání na Lví bráně, lid ho nenáviděl, otec jím pohrdal a Sovron si bratra raději vůbec nevšímal. Vynia se ke svému nejmladšímu dítěti chovala stejně, jako k ostatním dvěma, přesto si Syvein všimla, že ho má z nějakého důvodu nejraději.

Jediné dvě ženy, které tě kdy milovaly a ty jim takhle ublížíš.

„Co se stalo?“ zeptala se Nindalee, která v tu chvíli vešla do Alyssina pokoje. „Kde je Alyssa. Hosté čekají.“

„Svatba nebude,“ odpověděl jí Sovron. „Rollyn Alyssu unesl a asi i znásilnil a zabil.“

„Cože? To…, to…,“ koktal Rollyn. „Znásilnil? Zabil? Víš vůbec, co plácáš za nesmysly?“ Vstal z křesla a stoupl si přímo naproti bratrovi.

Jak mohli oba vzejít ze stejného lůna? Sovron, vznešený dědic s dlouhými stříbrnými vlasy, jemnou pěknou tváří a vysoké štíhlé postavy a naproti němu malý divoch s rudou kšticí a hrubým obdélníkovitým obličejem. Syvein musela připustit, že jsou oba přitažliví, ale každý zcela jiným způsobem.

 „Buď zticha!“ vykřikl Deron. „Poslal jsem Dýky, aby prohledali každý kout Valyrie. Všechny věže jsou na pozoru a stejně tak obě brány a ostatní cesty z města. Pokud je Alyssa stále ve Valyrii, nedostane se ven. Jejího draka, Soquarre, vypustíme. Soquarre byla na Alyssu fixovaná, může ji vycítit. Sovrone, postarej se o matku. Syvein, jdi za Malkorem, kapitánem Dýk a řekni mu, ať hledají i v Dračích jámách a v Prohnilém obvodu. Nindalee, dítě, jdi se Sovronem a Vynií. Rollyne, ty tady zůstaneš. Už jsem poslal pro žalářníky, zůstaneš v Díře, dokud se neprokáže tvá nevina nebo dokud se nepřiznáš,“ přikázal Deron.

Sovron pomohl matce vstát. Nindalee ji chtěla podepřít, ale Vynia ji odstrčila. Sovron se na dívku ani nepodíval. Syvein si prohlédla Rollyna, který nepřítomně hleděl do zdi. Nevšímal si jí, jako by mu vůbec nedělala tři roky kojnou. Zakroutila hlavou a odešla z poničené Alyssiny komnaty.

Princ z kobek

V kobkách u dračích jam strávil tři měsíce. Každý den k němu chodil Tlustý Thom, bývalý otrok, nyní vrchní žalářník. A vrchní kat. Ptal se ho stále na to samé – jak dostal Alyssu z jejího pokoje a z paláce, co jí udělal a kam ji schoval. Rollyn první měsíc mlčel, druhý žadonil a třetí uplácel. Nebylo mu to nic platné, ale nakonec ho stejně pustili.

„Máš štěstí na otce, kdybych byl králem já, už by ses houpal na Náměstí křiku,“ řekl mu Tlustý Thom, když odemykal těžký řetěz ze dveří princovy cely.

„A já bych tě tam mohl za tvou drzost poslat zrovna tak,“ odpověděl Rollyn. Dál si žalářníka nevšímal, chtěl konečně na slunce. Jediným zdrojem světla v cele mu byla malá svíčka. Dostával každý den novou, stejně tak zápalky. Rollyn zápalky nepotřeboval, v Ašaji se naučil vykouzlit oheň pouhou myšlenkou. Stačilo se dostatečně soustředit. Cromar to zkoušel taky, ale nikdy se mu to nepodařilo. Krmili ho dobře, každý den dostal tři velká jídla. Ale kdybych tu byl o hladu, mohl bych si opéct krysu. Upečená krysa chutná stejně tak dobře jako pes nebo kočka, říkal si pokaždé, když se jídlo opozdilo.

„Otče,“ pozdravil, když ho přivedli do velkého sálu, kterému by mohli říkat trůnní, přestože tu žádný trůn nebyl. Jen mramorová židle se třemi dračími hlavami. Nebyla však o moc větší a honosnější než jiné židle v paláci, které byly určeny králi.

„Synu, vítej zpět. Mám velkou radost, že jsi zdráv a v pořádku,“ přivítal Deron. Vedle něj stál Sovron a za ním drobná dívka s olivovou pletí.

Jasně, dělej, že jsem se vrátil teprve teď z cest. Ta coura vedle bratra je kdo? Sotva ti zmizí nevěsta, už si hledáš děvky? „Smím se zeptat, co se tady stalo?“

„Jistě,“ odpověděl mu Sovron místo krále, „Jsme šťastní, že tvá cesta po Essosu dopadla úspěchem. Je mi však líto, že jsi promeškal moji svatbu, bratře.“

Svatbu? „Alyssa se vrátila?“

Sovron na jeho otázku nereagoval. Vzal dívku za ruku a nechal ji popojít dopředu. Sklopila zrak a poslušně a zcela elegantně se uklonila.

„Jmenuji se Nysseli a pocházím z Volantisu, můj pane,“ řekla.

Princezna náhražka. „Kdy jste se ráčili vzít? Je mi líto, bratře, že jsem nemohl na tvou svatbu dorazit. Zrovna jsme brázdili rozbouřené břehy Zálivu otrokářů. Nejspíš.“

Sovron polkl. Deron vstal a pokynul Rollynovi, aby přistoupil blíž. Usmíval se a na první pohled vypadal jako přátelský kouzelný dědeček ze starých příběhů a pohádek.

„Vale, synu, je nám velmi líto, co se stalo. Avšak je to minulost a důležitá je jen budoucnost. Nysseli je dobrá žena pro budoucího krále. Pochází z významného a zámožného Volantisského rodu. A lid si ji zamiluje, Vale. Kdo by ji nemiloval, je dobrosrdečná a krásná. Zapomeň na minulost a přivítej svou novou švagrovou a budoucí královnu tak, jak se na prince patří. Udělej mi tu radost.“

To rozhodně, pro tebe cokoli, otče. Díky za ty tři měsíce, co jsi mi dal na rozmyšlenou. Krásná, bohatá a oblíbená. Ta jistě dá lidu brzy zapomenout na mou sestru.

„Omlouvám se, lady Nysseli, za svou hrubost. Poslední čtyři léta jsem strávil na divokém moři a zřejmě jsem si odvykl způsobům, které se na prince hodí. Jsem přešťasten, že si můj bratr vybral krásnou a vznešenou paní, jako jste vy,“ řekl a přemýšlel, jestli má taky udělat pukrle.

Opět se k němu chovali jako k princi, ba dokonce líp, než kdy dříve. Deron k němu byl srdečný, Sovron si s ním častěji povídal, a dokonce i lid si ho víc vážil. Rollyn to nechápal, ještě nedávno byl psanec a nejvíc nenáviděný muž v celé Valyrii a dnes ho div nezahrnují růžemi. A o Alysse nikdo nemluvil. Když o ní chtěl začít on, byly jeho dotazy přehlíženy nebo nepochopeny.

Copak si ji nikdo nepamatuje? Pamatovali si, jen na ni chtěli zapomenout. Královnu často potkával s očima červenýma od ustavičného pláče a Sovrona několikrát viděl u Alyssiných komnat. Ani prostý lid z Prohnilého obvodu nezapomněl. Rollyn tam chodil často. Žlutá Gress, drobná holčička se zažloutlým očním bělmem a nehty, mu řekla, že Prohnilý obvod si ji pamatuje. Alyssa byla stále jejich princezna a ani tisíc vznešených Nysseli to nezmění. 

„Sotva lady Alyssa zmizela, už se tu producíroval s tou nánou z Volantisu. Prej Alyssa utekla s nějakým otrokem z Prohnilýho obvodu nebo co. Ale to bysme věděli, kdyby naše princezna utekla tudma. Přísahám, že ji tu nikdo neviděl vod tý doby, co ji král poslal do Orosu. A to už je nějakej ten pátek, to taky s jiným nešla. Pořád král prohlašoval, že ses ještě nevrátil, že ten, co tu byl, je nějakej podvodník nebo co. Prý ste byl v Ašaji, kde se z vás stal mocnej čaroděj, který umí vypařit člověka myšlenkou!“

Rollyn dal žebračce stříbrňák. Všichni si myslí, že Alyssa utekla s chuďasem. To je dobře. A taky se mě bojí. To je ještě lepší. „Dám ti další stříbrňák, když zajistíš, aby se po Prohnilém obvodu roznesla zpráva o Alyssině útěku. Řekni, že ji někdo viděl, jak utíká Krysí dírou u Chlupatého koštěte, rozumíš?“ Gress dychtivě přikývla a odběhla se svými lehce vydělanými penězi pryč.

Když se Rollyn vrátil do paláce, udělalo se mu zle. Všechna ta vstřícnost a laskavé zacházení, na které nebyl od rodiny zvyklý, ho zmohly natolik, že se rozhodl vyhledat Zulju. Byl rád, že ji našel spokojenou v zahradách. Ihned se mu zavěsila kolem krku.

Otrokyně

Alisea omývala nohy svého pána. Byla mladičká otrokyně z Volantisu, kterou si s sebou před sedmi lety přivezla princezna Nysseli, když se vdala za prince Sovrona. Alisee tehdy bylo kolem sedmi let a dobře si pamatovala, když poprvé vstoupila do bílé vznešené Valyrie.

Otrokyně měla svého pána ráda, ale v posledních letech s ní nespal tak často, jako dříve. Vynia se Deronovi vyhýbala, přestože Alisea věděla, že ho stále miluje. Jenže Alisea byla vycvičena v umění sedmi vzdechů, které královna nezvládala. Pokud měl Deron dobrý den, strávil ho v posteli s ní, ne se zamlknutou královnou.

„Výsosti, budete si přát dnes večer společnost?“ zeptala se Alisea, když mu dosušila nohy plné křečových žil.

„Dnes ne, Kalhee, dnes ne,“ zamumlal.

Včera Vayla, předtím Qathela a dnes Kalhee. Pokaždé ji nazývá jinými jmény. Jmény svých bývalých milenek, říkala si Alisea. Deron seděl a nepřítomně hleděl před sebe.

„Dnes tedy ne, Veličenstvo,“ zopakovala.

Když svého pána převlékla a uložila do postele, rozhodla se zajít na náměstí Tisíců sluncí, aby se mohla pomodlit k bohyni Taně.

Bylo již po západu slunce, když došla do chrámu. Seděla tu jen jedna těhotná žena, jinak byl chrám prázdný. U vchodu si sundala sandály a přešla po studené podlaze na druhý konec velkého dómu s barevnými výjevy ze života bohyně Tany a jejích osmi dcer. Posadila se pod jeden z obrazů a zkontrolovala, jestli ji nikdo nesleduje. Teprve pak otevřela psaní, které našla ráno pod polštářem.

Chrám Tany, Tisíc sluncí, západ slunce. R., psalo se na listu. Věděla, že přijde Valarion, ale netušila, proč s ní chce mluvit. Za celou dobu, co tu žila, se na ni ani nepodíval. Měl mnoho milenek a dokonce některé společné s králem, ale o ni nikdy neprojevil zájem. Pokud však…

Do chrámu někdo vešel. Alisea zamžourala očima a snažila rozpoznat postavu nově příchozího. Zklamaně se podívala znovu na lístek, byl to jen nějaký stařec. Šel jejím směrem, až ji to znervóznilo. Snažila se na něj nedívat, ale on si přisedl těsně vedle ní. Obtížně rozeznala červené prameny vlasů pod jeho kápí.

„Výsosti?“ pozdravila nejistě.

„Dobře, že jsi přišla, děvče. Doufám, že jsi o tom nikomu neřekla.“

Dívka zakroutila hlavou. „Jak…?“ chtěla se dotknout jeho vrásčité tváře a zjistit, zda to není maska. Rollyn ji zastavil a nasadil si kápi hlouběji do tváře. „Ne, neřekla. Vím to jen já a můj bratr. Ten, který byl v Západozemí,“ řekla.

„A tvůj bratr, jsi si jistá, že to řekl jen tobě?“

„Ano pane, jsem.“

„Dobrá tedy, ale musím tě zklamat. Nemohl ubohou Alyssu v Dorne vidět. Nemohl tam vidět ani nikoho z Targaryenů. Víš, co se říká v Prohnilém obvodu?“

„Ne, pane,“ odpověděla.

„Říká se, že jsem ji zabil. Věříš tomu?“ zeptal se Rollyn vyděšené dívky.

Alisea se zamyslela. „Nevím, pane,“ odpověděla.

„Je to pravda,“ řekl Rollyn. Vstal a nechal vystrašenou a plačící Aliseu samotnou.

Králův dědic

Sovron seděl v nepohodlném křesle u velkého vyřezávaného stolu zavaleného dopisy, účty, požadavky a dalšími papíry. Vyřizoval je už celé dva dny a nevěřil, že vůbec někdy skončí. Ze spárů vyřizování ho vysvobodil až bratr.

„Mohu vstoupit?“ zeptal se Rollyn u dveří. Pokynul mu, aby šel dál.

„Zblázním se z toho,“ řekl, „od té doby, co za otce vyřizuji korespondenci, nemám skoro vůbec čas na rodinu. Samo se to ale neudělá, věřil bys, že tahle obrovská hromada jsou jen měsíční zprávy z našich držav?“ řekl a ukázal na metr vysokou hromádku dopisů.

„Sovrone, přišly zprávy z Bhorashe,“ řekl Rollyn. Sovron přikývl. „Ano, Bhorash. Už dva měsíce nenapsali. Myslel jsem si, že se dopis ztratil někde po cestě, ale když jsem jim poslal zprávu, tak na ni nereagovali. Zdá se, že odpověď konečně dorazila,“ řekl s úsměvem. Rollyn se však neusmíval a to ho znepokojilo.

„Nejsou to snad dobré zprávy?“ zeptal se a Rollyn zakroutil hlavou.

„Vzbouřili se,“ řekl.

„Vzbouřili?“ zopakoval Sovron, jako by se chtěl ujistit, že se nepřeslechl.

„Ano, bratře, zabarikádovali město a zabíjí každého, kdo se pokouší vstoupit. Vlády se tam chopila jakási skupina Černé tváře. Prý jsou to bývalí dozorci z našich dolů.“

„Ale otec dolům pomohl. Za posledních deset let se úmrtnost otroků snížila o pětinu a produktivita stoupla a celou třetinu,“ nechápal. „Co stojí v tom dopise?“

„Chtějí svobodu. Chtějí zpřetrhat veškerou politickou a obchodní závislost na Valyrii. Mají podporu otrokářských měst.“

Sovron si dopis vzal a přelétl ho očima. Hloupé podmínky a požadavky nevýznamného ošklivého města plného pobudů, banditů a bývalých otroků. Sovron vždycky věděl, že Bhorashi nemohou věřit, ale král trval na tom, aby zůstal součástí Valyrie. Sám Bhorash získal a nechtěl jej ztratit ještě za svého života.

„Pošlete tam dva draky. Mělo by je to zklidnit,“ nařídil.

Rollyn přikývl a odešel z místnosti a Sovron se vrátil ke své korespondenci.

Jeho bratr se vrátil o dva týdny později. Tentokrát nebyl sám, ale měl s sebou Malého Tyma a Varala. Varalova levá ruka byla uťatá hned u ramene, ale zdálo se, že mu zranění nepřekáželo, mohl stále bojovat pravou rukou a štít povětšinou stejně nepoužíval.

„Co se děje, bratře?“ zeptal se, když vešli do komnaty. Nysseli mu seděla na kolenou a odvracela od rudovlasého prince tvář. Sovronovi bylo líto, že se ti dva nesnesli. Rollyn modrovlasou dívkou s olivovou pletí a zlatýma očima pohrdal a ona se ho naopak bála.

„Jdi za Elys, drahá,“ řekl jí a Nysseli poslušně odešla do komnat jejich malé dcery.

Rollyn počkal, dokud se za princeznou nezavřely dveře.

„Pollos se vrátil se svými draky z Bhorashe,“ začal. „Dnes ráno zemřel na otravu.“

Sovron polkl. Tohle nebyly už obyčejné nepokoje v državách, zabití vrchního kapitána dračí jednotky bylo prakticky vyhlášení války. „A draci?“

„Jsou relativně v pořádku, ale chovají se podivně. Nelze je osedlat. Bratře, jsou to jediní draci od smrti Soquarre, kteří jsou zvyklí na více jezdců. Chovají se pomateně, jakoby je někdo očaroval,“ řekl princ. „Ale není to vše. Pollos, než zemřel, předal zprávu od Černých tváří. Prý se draků nebojí, mají mocného čaroděje Kurdoka, který prý dokáže začarovat všechny draky Valyrie.“

Sovron se zasmál. „To, že dokáže zabít jednoho kapitána je obdivuhodné, ale očarování všech draků? Je to nějaký blázen, který měl štěstí na dobrého lučištníka s otráveným šípem. Pošleme tam Tolosské a Mantarysské vojsko. Pozemní i draky.“

„Bratře, opravdu ti nechci kazit iluze, ale já Kurdoka znám. Byl knězem Rudého boha v chrámu, který se nás v Ašaji ujal. Je mocný. A nebezpečný. Věřím, že je schopen zlikvidovat obě armády, které na něj hodláš poslat.“

„Co tedy navrhuješ? Vyslat tam i lodě z Ostrova cedrů? Zmocnit se Meereenu?“

„Ne,“ řekl Rollyn a popošel blíž k bratrovi. „Pollos řekl ještě jednu věc, než zemřel. Prý se vzdají, když do Bhorashe přijede osobně vyjednávat sám král. Pak se spokojí s politickou závislostí na Valyrii, ale na svobodě obchodu trvají. Kurdoka má král jmenovat Pánem východních držav a také chce, aby Valyrie uznala R’hllora jako svého nového hlavního boha místo božského páru Beleriona a Eley.“

Sovron nechápal Bhorashské požadavky. „Každý ví, že otec je vážně nemocný. Za pár let si ani sám nedojde na záchod. Nemůže jet do Bhorashe. Sotva by přijel, zabijí ho nebo zemře sám v důsledku vyčerpání po cestě.“

„Bratře, vím, že jsi mne nikdy příliš nemiloval a ani mi nevěřil, ale pokud je nějaká doba, kdy bys mi měl důvěřovat, tak je to teď. Kurdok je šílený, ale drží slovo. Pokud přijede král vyjednávat, tak mu nic nehrozí. O jeho družině to samozřejmě neplatí, ale král bude moci odejít bez újmy.“

Sovron přemýšlel, co bude nejlepší udělat. „Pojedu tedy já, budu otce zastupovat,“ řekl nakonec. Rollyn jeho rozhodnutí nesdílel. „Musí jet král. Neublíží králi, ale jeho dědice klidně opečou na náměstí.“

„Je tu možnost, vaše Výsosti,“ vložil se do rozhovoru Varal. „Král vám může předat korunu.“ Sovron se zasmál. Takovou možnost nezvažoval. Hloupost.

„Varal má pravdu,“ přikývl jeho bratr, „i Deron I. vládl ještě, když jeho otec žil. A jeho praděd taky. Dovol otci, ať tě korunuje, pak budeš v Bhorashi v bezpečí.“

Teď o tomhle nemohl přemýšlet. Vzít otci korunu kvůli malé državě? Jenže Bhorash byla důležitá obrana, kdyby se otrokářská města vzbouřila. Pamatoval si, jak ho otec učil o těžkých sto letech Valyrie, kdy nebyla Bhorashem chráněná. Získal ho zpět a teď by o něj měl opět přijít. „Dej mi tři dny na rozmyšlenou,“ odpověděl mu a poslal všechny pryč. Nysseli se brzy nato vrátila do jejich komnat. Přivedla s sebou i sedmiletou Elys. Sovron byl šťastný, že si bude na chvíli moci odpočinout od starostí. Zítra nám ještě Bhorash klepat na brány nebude, pomyslel si a pobídl dceru, aby mu ukázala, co nového se naučila v hodinách tance.

Nový král

Sovron jel na svém drakovi Belrysovi. Nespěchal, do Bhorashe se mu příliš nechtělo, ale jako nový král musel přijmout zodpovědnost. Nedaleko za ním jel Rollyn na narůžovělé Daeliran. Rollyn draky miloval, jezdil na nich už od mala a Daeliran si vychoval od malička. Sovron svého draka získal až v deseti letech, když jel poprvé navštívit doly ve Čtrnácti plamenech. Ne, že by ho nechali sestoupit až do dolů, ale byl tam. Viděl ty obrovské vulkány s vrcholky obklopené bílými obláčky. Viděl ty nekonečné zásoby zlata a drahého kamení, které se z dolů vyvážely. Byl jsi jist, že ten tmavý stín, který se mihl u vchodu jednoho z dolů, byl Ohňočervec. Tehdy mu jeden chlapec s hlubokou jizvou na levém oku přinesl dračí vejce, které otroci v okolí sopky našli. Sovron mu poděkoval a dal mu peníz. Otec se tomu velmi smál a bavil příhodou o „dobrákovi Sovronovi“ své přátele.

Netrápil ho jen Bhorash. Cestou do Mantarysu, kde se chtěli zastavit a odpočinout si k němu dorazila zpráva z dolů. Prý za posledních pět týdnů záhadným způsobem zmizelo nebo zemřelo přes 1500 otroků, což bylo dvojnásobně víc, než v uplynulých týdnech.

Sovron se narovnal, z dlouhé cesty ho bolela záda, nesnášel dračí palankýny tak dobře jako jeho bratr. Otevřenou stěnou směrem k dračí hlavě pozoroval okolí. V dálce se rýsoval Mantarys, a tak Sovron jemně zapískal na píšťalku zavěšenou u krku. Drak zpomalil a pomalu klesal.

„Postarejte se o ně dobře,“ řekl Sovron širokému muži s červenou čepičkou značící pracovníka v dračích jámách. Muž se usmíval a přijal peníze od svého pána. Draky uvázal za silný řetěz třikrát zpevněný kouzly a slíbil Sovronovi, že se na něj může spolehnout.

Sovron byl rád, když pod sebou druhý den ráno ucítil koně. Na koních se mu jezdilo mnohem pohodlněji. Když spadnete, tak to pro vás ještě neznamená jistou smrt, myslel si vždycky. Rollyn jel vedle něj na mladé hnědé klisně.

„Zůstaneme v hostinci Unagi, je pár líg před branami Bhorashe. Budou o nás jistě vědět, ale snad je nevydráždíme. Do města musíš sám,“ řekl bratrovi.

Sovron přikývl. „Nechám ti tu píšťalu, mohli by si myslet, že jsem Belryse přivedl s sebou.“

„Dobře,“ řekl Rollyn.

Jeli ještě několik hodin, a pak se utábořili na rozcestí. Východní silnice vedla dál do Bhorashe a jihovýchodní do Tolosu. Rozhodli se přespat v bývalém hostinci Na Rozcestí. Dnes byl již hostinec dlouhá léta opuštěný, ale i tak jim posloužil. Pokoje byly prázdné, zcela bez nábytku a to samé v jídelně. Sovron nechal v síni spát své muže a ubytoval se v jednom z prázdných pokojů.

V noci ho vzbudili podivné zvuky. O chvíli později někdo klepal na dveře. Sovron otevřel a viděl udýchaného bratra s loučí v ruce. „Napadli nás banditi,“ vyhrkl.

„Už jdu,“ řekl Sovron. Spěšně se oblékl a vzal si svůj lehký jednoruční meč. Seběhl se schodů do jídelny — všichni muži čekali v plné zbroji na rozkazy. Z venčí byly slyšet zvuky boje.

„Napadli nás ze severu od hor,“ hlásil jeden z mužů, který měl tu noc hlídku.

„Kolik jich je?“ zeptal se Sovron.

„Asi dvacet, všichni jsou na koni a jsou vyzbrojeni dýkami a sekerami,“ pokračoval voják. „Máme čtyřnásobnou převahu tady a dalších dvě stě, které jsme nechali v Mantarysu.“ A další tisíce Mantarysanů a Tolosanů, kteří ochotně přijedou na pomoc.

Než se vzpamatoval, prohodili banditi oknem kameny, které vysklily okenice. Hned nato je následovaly zapálené šípy. Podlaha začala hořet.

„Ven! Všichni ven!“ křičel Sovron.

Rollyn požár hasil vodou ze džbánů a nočníků. Menší plameny to uhasilo, ale hospoda byla několik let neudržovaná a dřevo za tu dobu ztrouchnivělo a hořelo dobře.

„Neuhasím, to!“ zvolal Rollyn. Vytáhl svou dýku s bohatou výzdobou letících draků a postavil se vedle Sovrona.

Patnáct mužů vyběhlo z hospody jako první, Sovron s Rollynem je následovali a po nich opouštěli hospodu ostatní. Venku našli čtyři mrtvé druhy a jednoho mrtvého banditu.

„Kam šli?“ zeptal se Sovron.

Rollyn pokrčil rameny. Král rozdělil své muže do tří skupinek a rozestavěl je kolem cesty. Za nimi stála hořící hospoda, odtud na ně zaútočit nemohou. Jeho bratr se přidal k jedné z krajních skupinek. Pokud na ně banditi zaútočí, budou je moci obklíčit.

V dálce uviděl záblesk. Něco prosvištělo kolem, a když se vedle něj Varal sesunul k zemi se zápalným šípem zabodnutým v rameni.  Šíp zapálil Varalovu tuniku a muž začal hořet. Ječel a ostatní se jej snažili uhasit svými plášti. Sovron se otočil, aby je okřikl, když ho někdo praštil po hlavě. Když padal, rozhlédl se kolem. Všude kolem pobíhali banditi na koních a vraždili jeho posádku. Rollyna nikde neviděl, ale několik mužů se snažilo prchnout do lesa. Těch je věru mnohem víc než dvacet, posteskl si Sovron a ztratil vědomí.

Královna regentka

Nysseli seděla na stoličce ve své komnatě a zírala do prázdna. Elys tiše vzlykala vedle ní. Královna odložila list a poslala sluhu, který jí zprávy přinesl, pryč. Hned nato někdo zaklepal. Byl to Cromar.

„Co potřebuješ?“ zeptala se, ale ani se na čaroděje nepodívala.

„Veličenstvo, v Mantarysu se objevil jeden přeživší. Jakmile nabral sílu, jel do Valyrie. Dorazil dneska ráno.“

Královna se k němu otočila. Byla ráda, že má u sebe alespoň někoho, kdo s ní mluví jako s královnou. Za celých sedm let si Valyrii nezískala. 

„Chci s ním okamžitě mluvit,“ řekla a Cromar přikývl. „Je dole v trůnním sále.“

Nysseli si urovnala černomodrou haragu a na hlavu si dala průsvitný modrý šál. Muž, který přežil útok Na Rozcestí, byl kdysi statný mládenec. Mohl mít asi pětadvacet let, přesto byl celý zarostlý s povislou kůží.

„Co se tam stalo?“ zeptala se královna, jakmile muže uviděla.

„Přespávali jsme v té hospodě. Zapálili ji, tak jsme všichni utíkali. Já, princ a ještě dva od nás jsme běželi do lesa. Hlídka nám nahlásila dvacet banditů, ale bylo jich mnohem víc. Schoval jsem se u jednoho převisu, kde mě nebylo vidět, ale já měl výhled na celou situaci. Bylo jich přes dvě stě a všichni na koních. Všecko podpalovali a všechny zabíjeli. Viděl jsem, jak jeden uhodil krále sekyrou.“

„A proč jsi svého krále nezachránil?“ zeptala se Nysseli.

„Já… bylo jich strašně moc, Veličenstvo. Teprve nedávno jsem se přidal k armádě a…“

„Dost!“ přerušila ho královna. „Co jiného jsi viděl?“

„To je všechno. Začali čmuchat v lese, tak jsem raději utekl.“

„Dobře, za tvé zprávy je ti Valyrie vděčná, ale za svou dezerci musíš pykat. Cromare, odveď ho do žaláře. Zítra ráno ho popravte.“

„Královno! Prosím vás! To…“

„Už jsem řekla,“ umlčela královna vojáka. Mladík stále žadonil, ale to už ho dva strážní vedli do cel.

„Paní, smím ho obětovat novýmu bohu z Ašaje?“ zeptal se čaroděj. „Přijme duši tohoto ubožáka a očistí ji. Možná se to Rudému bohu zalíbí a vrátí nám krále.“

Nysseli přikývla, i když si byla jistá, že tím králem myslí Rollyna. Ten ji velmi znepokojoval. Poté, co uprchnul z Na Rozcestí, odešel do Tolosu, kde získal lodě a zásoby. Poté odplul do Bhorashe, který najednou otočil a poslal dokonce roční platbu daní. A Kurdok zmizel beze stopy. Kdo ví, jestli vůbec nějaký Kurdok existoval. Sovron je sice ztracený, ale jeho dcera žije a je v bezpečí Valyrie. Ona je teď královnou. Jestli se ten parchant vrátí, zabije ji a prohlásí se za krále.

Druhý den se Nysseli vzbudila časně z rána. Když otevřela okno, viděla v dálce proužek černého dýmu. Zasloužil si to. Posnídala s dcerou a zašla do trůnního sálu, kde v postraní uličce stál velký stůl. Zde její manžel vždy vyřizoval dopisy.

Sedla si a podívala se na obrovskou hromadu spisů, které ležely na stole. Bylo to již dva měsíce od Sovronova zmizení a nikdo se o korespondenci nestaral. Vzala do rukou první obálku. Další mrtví v dolech, počet obětí stoupl o trojnásobek.

„Co to děláš?“ ozvalo se za královnou. Nysseli sebou škubla. Když se otočila, viděla královnu matku Vynii.

„Vyřizuji státní záležitosti,“ odpověděla jí.

„To není tvoje práce,“ řekla Vynia. „Vstaň z toho křesla.“

„Dokud je Sovron nezvěstným, je země v rukou mé dcery. Vzhledem k tomu, že je sama ještě dítě, je přeci jasné, že jako královna regentka budu státní záležitosti vyřizovat já.“

Vynia se zašklebila. „Tvá dcera není královna a ty nejsi královna regentka. Ztratila jsem jednoho syna, ale druhý stále žije. Trůn patří Valarionovi.“

„Rollyn nemá na trůn žádné právo!“ neovládla se Nysseli. To už Vynia stála těsně vedle ní. Nysseli musela uznat, že je stále velmi krásná.

„Na trůn patří Sidarys, ne nějaká coura z Volantisu.“

Nysseli stála s otevřenou pusou. „Sovron je v zajetí, ale dokud žije, jsem královnou já. Ty ses moci vzdala sama. Vždyť jsi to byla ty, kdo krále Derona přemluvil, ať předá korunu mému manželovi!“

Tentokrát se Vynia zasmála. „Hlupačko!“ vykřikla, „Sovron je mrtvý. Zabili ho před dvěma dny! Našli jeho tělo v řece. Spálené a znetvořené, ale byly to jeho stříbrné vlasy, jeho modré šaty a jeho meč. Valarion už je v Mantarysu a vrací se domů.“

Nysseli nevěděla, co říct. Mrtvý? Chtělo se jí plakat, ale dařilo se jí slzy potlačit. Před Vynií slzy neukáže.

„Odejdi, odejdi daleko a nech trůn Valovi,“ poradila jí královna matka. Nysseli se stále snažila vzpamatovat z šoku, ale nakonec řekla: „Ne. Rollyn nemá srdce. Je to kruťas a tyran a nedivila bych se, kdyby to celé zosnoval. Trůn mu nedám.“

Odešla ze sálu a nechala Vynii o samotě.

„Zavolejte Cromara, Belara a Malkora, ať okamžitě přijdou do Malého sálu,“ poručila otrokům a sama se vydala do salonku, kde se řešily méně závažné záležitosti. Kapitán Dýk i čaroděj přišli zanedlouho.

„Malkore, svolej Dýky. Rozestav je u všech vchodů do Valyrie, včetně Myších děr v Prohnilém obvodu. Řekni strážcům ve věžích, ať slouží v dvojnásobném počtu a hlásí každé zašustění kolem města. Cromare, běž zkontrolovat draky. Vím, že se Belrys i Daeliran sami vrátili před dvěma měsíci, ale chci vědět, jestli Rollynův drak v noci neodletěl. Pak se vydej s několika dobrými muži do Mantarysu. Donesete mu dopis. Pokud jej podepíše a vzdá se trůnu, bude se moci svobodně vrátit domů. Pokud ne… budeme to považovat za vzpouru a budete tak mít další oběť pro Rudého boha,“ řekla Nysseli. Mantarys přikývl a s hlasitým „Jak poroučíte, Veličenstvo,“ se dal do práce. Cromar mlčky zůstával v Malém sále.

„Vím, že jste se s Rollynem v uplynulých letech sblížili, ale jsi stále valyrijský čaroděj. Musíš poslechnout nebo čeká hranice tebe,“ pohrozila královna. 

„Sloužím říši,“ řekl Cromar a odešel.

„Belare, ty vezmi své nejlepší učně. Vytvořte štít kolem města, nikdo nesmí bez mého svolení dovnitř ani ven,“ přikázala vrchnímu čaroději.

„Výsosti, takovou moc nemáme,“ namítl starý čaroděj. „Snad bychom mohli dát štíty k branám a do míst, kde je naše obrana nejslabší,“ dodal.

„Dobře,“ řekla Nysseli. „Udělejte aspoň tohle. Nezapomeňte, že ten bastard má na své straně Bhorash a Mantarys.“ Valyrii ti nedám, Rollyne. Nedotkneš se trůnu, mě ani mé dcery.

Králův pobočník

Cromar byl na cestě tři týdny a opět se chýlilo k večeru. Nevzal si na Nysselinu žádost svého draka a musel do Mantarysu na koni. Spolu s ním cestovalo dvacet mužů. Záměrně si vybral starší, zkušené bojovníky. Věděl, že oni sami dokážou porazit i trojnásobnou přesilu neorganizovaných banditů. Kdyby Sovron necestoval s děckama, mohl tu pořád bejt.

„Pane, asi dvě hodiny cesty odtud je nějaká skupina,“ zahlásil mu hlídkující společník krátce po utáboření.

„Kolik jich je?“ vyzvídal Cromar.

„Asi tři sta,“ odpověděl muž. „Nevypadají jako banditi, mají brnění a dobré zbraně. Jedou k nám.“

„Dobře, zkusíme se s nimi domluvit. Zůstaneme zde a počkáme, až dorazí. Pro jistotu se vyzbrojte a ať nikdo nejde spát.“

„Jak poroučíte,“ přitakal voják.

Skupinka před nimi dorazila o tři hodiny později. V čele jelo patnáct mužů na dobrých koních. Měli na sobě brnění potažené rudou barvou, helmice měli sundané. Za nimi jelo dalších padesát.

„Uctivě zdravím, přátelé,“ pozdravil je, jak nejlíp uměl.

„Nejsme tví přátelé čaroději,“ odpověděl mu uhrovitý voják na černém valachovi.

Zná mě? „Račte být z Valyrie, sere?“

„Doufám, že ti čarování jde líp než mluvení. Nikdo tady nejsme ser ani lord. Kdyby to bylo na mě, prohnal bych ti kopí krkem, ale můj pán s tebou chce mluvit. Táboří hodinu cesty odtud. Půjdeš hned,“ oznámil muž.

Cromar se podrbal na zátylku. „Kdo je váš pán?“ zeptal se. Je snad tohle Bhorashské brnění? Věděl, že si jej občas zdobili barvami, ale takhle jasně rudou ještě neviděl.

„To zjistíš, až ho uvidíš. Své muže nechej zde, nic se jim nestane.“

Čaroděj se zasmál. „Své muže tu nenechám. Buď pojedou se mnou, nebo tu zůstanem všichni.“

„Když odmítneš jet, zabijem tě,“ pohrozil muž v červeném brnění.

„Jak jsem řekl. Buď jedem všichni, nebo nikdo,“ trval na svém Cromar.

Muž chvíli přemýšlel. „Můžeš si s sebou vzít deset mužů,“ řekl. Cromar nechtěl dělit skupinu, ale věděl, že uhrovitého chlapíka na koni nepřesvědčí. Jak sakra ví, kdo jsem?

Do tábora rytířů v červené zbroji dojeli chvíli po západu slunce. Kolem jednoho velkého stanu bylo rozestavěno pět menších, zřejmě pro rytíře, kteří rytíři nebyli. Uhrovitý muž zavedl Cromara k velkému stanu a pobídl ho, aby šel dovnitř. Cromar poručil svému doprovodu, aby na něj počkali u stanu. Vešel.

„Rollyne?“ vypadlo z něj, když spatřil muže v křesle v zadní části stanu. Rollyn už je tady?

Cromar si svého přítele z cest prohlédl. Vypadal jinak, než jak ho viděl naposledy – měl na sobě červenou tuniku se zlatem vyšívaným vzorem, černé kalhoty i boty. Rudé vlasy měl rozpuštěné a hlavu mu zdobila úzká čelenka se safírem uprostřed. 

„Zdravíčko! Tak jak se ti líbí má nová bhorashská armáda?,“ pozdravil ho Rollyn.

„Pane, já...“ 

„Vím, poslala tě Sovronova vdova, viď? Chce mi sebrat říši?“ rozčiloval se.

„Pokud se nevzdáte, tak to bude považováno za vzpouru,“ řekl Cromar a Rollyn se rozesmál.

„To tak. Vzpoura právoplatného dědice. Je stejně naivní jako hloupá, pokud si myslí, že jí Valyrie dovolí vládnout. Ať jí nebo její dceři. Valyrie je moje, viděl jsem to,“ řekl Rollyn zvedl pravou ruku, ze které mu okamžitě vyšlehl malý plamen. „Doufám, že ty jsi věrný svému pravému králi.“

„Pane, jste můj přítel, ale věrnej jsem tomu, kdo ze mě udělal to, co jsem. Kdo mi dal příležitost se z obyčejnýho žebráka z Prohnilýho obvodu vyšvihnout až na čaroděje. Jsem věrnej králi Deronovi,“ odpověděl a doufal, že to nejsou jeho poslední slova.

Rollyn se netvářil uraženě a Cromarovi se ulevilo. Možná, že dneska nikdo neumře. Rollyn vzal list papíru, který ležel na stolku vedle křesla a podal ho Cromarovi.

„Co to je?“ zeptal se čaroděj.

„Poslal mi to otec. Stojí za mnou. Matka také. Nysseli nikdo nemá rád, to jsem si zjistil už dřív. Lid ještě nezapomněl na Alyssu.“

Cromar dopis otevřel. Valyrie zná svého krále, psalo se tam. Deron svého syna, ke kterému vždy choval odstup, podporoval v jeho věci. Nysseli si možná hraje na královnu, ale žádnou moc ve skutečnosti nemá. Avšak Dýky ji poslouchají na slovo. Oficiálně, dokud nebyl v paláci korunován nový král, je skutečně královnou. Když Cromar dočetl, poklekl před Rollyna se sklopenou hlavou. „Pak je můj život váš, králi,“ řekl. Rollyn se znovu zasmál.

„Vstaň, příteli. Tohle tady dělat nemusíš. Ty oficiální záležitosti si odbudeme až při korunovaci, která, jak doufám, bude co nejdříve.“

Hluboko do noci pak plánovali, jak se dostat bez povšimnutí do Valyrie. Cromar Rollyna upozornil, že Nysseli okolí Valyrie hlídá jako ostříž. Dovnitř se nedostane ani myška, aniž by to ona věděla. Rollyn ale Cromarovy obavy nebral na vědomí.

„Stačí nám jedna zastávka v Orosu,“ řekl.

Královna v žaláři

„Královno, je tady,“ volal Melkar už ode dveří. Nysseli seděla na stoličce a zaplétala dceři vlasy do drobných copánků. Okamžitě přestala, věděla, o kom kapitán mluví. Pak jsme ztraceni.

„Jak se sem dostal? Přiveď mi Belara! Hned!“ křičela a Elys se od matky odtrhla a vyběhla k oknu. „Matko, čí je to drak?“ zeptala se.

Nysseli vstala, aby se šla podívat s okna na místo, kam její dcera ukazovala prstem.

„Belar není k nalezení, vaše Výsosti. Také Cromar se neozval a hlídky v Plamenné a Vodní věži se nehlásí. Poslal jsem padesát mužů do Prohnilého obvodu, ale vrátili se s prázdnou. Ti, co hlídali u Krysích děr, se dušují, že nikdo nepustili dovnitř ani ven.“

Pane, jsme mrtví. Elys i já. Jak jsi to mohl dopustit? Vždyť jsme ti darovali obětinu. A Belar… zradil mě?

„Musíme utéct. Jdi na nádvoří a zdrž je co nejdéle. Pokud se ti podaří kohokoli z těch zrádců zabít, budeš bohatě odměněn.“

Melkar se otočil a vyšel z pokoje. Nysseli popadla dceru a vyběhla chodbou na druhou stranu k zahradám. Elys byla bosá a několikrát klopýtla, naštěstí měla krátký kiton, takže se jí látka nepletla pod nohy. Nysseli na tom byla hůř. Měla na sobě těžkou haragu z modrého sametu s vyšitými stříbrnými květinami. Šaty jí překážely v běhu, proto poslala Elys napřed. Dcera ji poslechla a rozběhla se, jak nejrychleji mohla. Brzy jí zmizela z dohledu. Jestli ji Rollyn najde, tak ji zabije stejně jako ubohou Alyssu. Ach, Sovrone, proč jsi mne tu nechal s těmi vrahy?

Běžela ze schodů do nižšího patra, a pak se vydala přímo na západ dlouhou chodbou. Na konci chodby ji čekaly velké prosklené dveře do Visutých zahrad Dračí duše. Tam si vezmou zlatou loďku a zkusí se dostat z Valyrie přes řeku. A vodopád. Vodopád vyřeší až na místě. Najednou zakopla a tvrdě dopadla na podlahu. Rozrazila si čelo a na tváři cítila stékající krev. Pokusila se vstát, ale to už před ní někdo stál. Vzhlédla.

„Neutíkej,“ řekla vlídně královna Vynia. Nysseli se otočila, stál tam Deron. Podpírala ho jeho mladičká milenka. Chvíli nato ji obstoupili vojáci v rudých zbrojích. Jsem ztracená.

Zavřeli ji do její komnaty a před dveře nechali hlídat strážné. Rollyn Dýky nahradil svými muži a Nysseli věděla, že pokoušet se o útěk nemá cenu. Dostávala dobré jídlo pětkrát denně, nosili jí knihy, víno a o cokoliv požádala. Mladé otrokyně jí přinášely čisté šaty a vodu na koupel a po večerech si s ní povídaly o vyšívání, malování a počasí. O Rollynovi, situaci ve Valyrii a především o Elys měly zakázáno mluvit. Po třech týdnech jí dovolili opouštět komnatu. Zpočátku jen do knihovny a chrámu, ale později se mohla s jedním strážným procházet volně po celém paláci i v zahradách.

Uběhlo již deset týdnů a o Elys stále nepadlo ani slovo. Nysseli už věděla, že Rollyn tehdy přiletěl na zlatém drakovi až k paláci. Belar kolem něj vytvořil auru a zbraně Dýk neviditelným brněním nepronikly. I šípy strážců na zdi se od něj odrážely a padaly bez účinku na zem. Dracash se zdrželo celé akce a Dohash naopak nemělo koho poslat na pomoc Dýkám. Jen lidé z Prohnilého obvodu se zapojili, bohužel stáli na straně vzbouřenců a zabili všechny Dýky, které v Obvodu byly. Melkara zabil Rollynův drak a všichni ostatní se přidali na královu stranu, když Deron pomocí Belara prohlásil Rollyna za právoplatného dědice.

Nysseli seděla na lavičce vyřezané z bílého dřeva vzácného stromu a pozorovala řeku před sebou. Zlatá loďka, která obyčejně sloužila k plavbám přes řeku, tu nebyla. Neviděla ji od své poslední návštěvy v zahradách před Rollynovým návratem. Vzpomínala na šťastný život se Sovronem, když ji vyrušil Malý Tym. 

„Veličenstvo, král s vámi chce hovořit,“ řekl jí poté, co se hluboce uklonil.

„Co chce?“ zeptala se Nysseli.

„Pojďte a dozvíte se to.“

Nysseli rezignovaně vstala a následovala Tyma do trůnního sálu. Bylo jí sotva třiadvacet a přesto si připadala jako stařena. Elys je určitě dávno mrtvá a ona sama bude popravena v brzké době. To, co chtěla udělat vzbouřenci, udělá vzbouřenec jí.

Když vešli do sálu, viděla, že Rollyn sedí u velkého dřeveného stolu a jí jahody, které stály v míse před ním. Byl oblečen do prosté košile a červené vlasy měl svázané do culíku.

„Posaď se,“ řekl, aniž by se na ni podíval.

Nysseli popošla o pár kroků a nejistě se ohlédla na Malého Tyma. Stál u dveří a rukou jí ukazoval, ať pokračuje. Šla tedy dál a sedla si ke stolu naproti krále.

„Chceš vědět, co se stalo, zatímco jsi byla zavřená?“ zeptal se Rollyn.

„Vím, co se stalo. Kde je Elys?“

Rollyn vzal do úst další jahodu. „Slyšel jsem, že se večer modlíš k Rudému bohu.“

„Ano,“ odpověděla Nysseli. „Tana mi nepomohla, když jsem toužila po druhém dítěti, Belerion mi vzal manžela a Vhagar mne dopravil do této proradné země místo toho, aby se smiloval a potopil naše lodě a mě s nimi. Bohové mi nepomohli. Rudý bůh by mohl… Tobě pomohl,“ dodala po odmlce.

Rollyn otevřel dlaň, ze které mu vyšlehl plamen. „Podívej se do něj, Nysseli. Řekni mi, co vidíš?“

Nysseli se musela předklonit, aby na něj pořádně uviděla. „Oheň… vidím tam… Valyrii,“ řekla.

„Moje Valyrie, Nysseli.“

Nysseli se odvrátila, ale Rollyn pokračoval. Zavřel dlaň a zhasl tak plamen. „Vezmi si mě a budeš stále královnou. Pokud nechceš, nemusíš se bát, nečeká tě smrt. Pokud bys však nechtěla být obětována našemu bohu.“

„Na tohle ses mě chtěl zeptat? Proto sis mě zavolal? Nevezmu si tě. Můj manžel je Sovron.“

„Sovron je mrtvý.“

„Jeho vzpomínka nezemře. Ty jsi jako vřed, který se objevil na krásném těle mladé panny. Jestli tě nevypálíme, rozlezeš se po celém těle a Valyrii zahubíš.“

„To se mýlíš, má královno,“ opravil ji Rollyn. „Já Valyrii spasím. Jsem syn draka a jedině děti draka Valyrii zachrání.“

„O čem to mluvíš?“ vyštěkla Nysseli.

„Valyrii přinesu mír a prosperitu. Snížím daně, znovu zavedu svobodné otroky, snížím úmrtnost v dolech. A moje děti… ty se stanou nejmocnějšími dětmi Valyrie. Jen moje děti tu budou i po Valyrii.“

Nysseli rozbolela hlava. „Kde je Elys?“ zeptala se znovu.

„Elys je mrtvá,“ odpověděl Rollyn a Nysseli ztratila vědomí. Mrtvá. Zabil ji.

Drak na trůně

Stál u okna a pozoroval svého draka letícího na obzoru pro potravu. Ninan nikdy nebude žrát, co jí předhodíme. Byl rád, že druhého draka přede všemi utajil. Dračí vejce koupil v Norvosu od jakéhosi pochybného obchodníka. Schválně čerstvě vylíhlého draka ukryl v Qarthu u přítele, který je hostil v Pentosu a náhodou tam přebýval. Po návratu domů se rozhodl Ninan zatajit a schoval jej v Orosu.

V dlani ucítil horko. Rozevřel ji před sebou a pozoroval plamen, který z ní šlehal. Lidé v plamenech křičeli a utíkali před něčím, co je pronásledovalo. Jednou to byl oheň, podruhé voda, jindy stovky draků na obloze toužící po krvi. Rollyn dlaň zavřel. Žár stále cítil, ale on už se do plamene dívat nechtěl. Dnes toho bylo dost.

Vzpomínal, jak před třemi dny odvedl Nysseli k mrtvému tělu její dcery. Nysseli naříkala a proklínala Rollyna i bohy, přesto se rozhodla, že svou dceru odevzdá ohni.

„Pokoušela se utéct přes zahrady. Musela odvázat loďku a snad doufala, že se dostane přes vodopád. Našli ji až za tři dny na břehu Háje bohyně Tany,“ řekl jí Cromar. „Vypadala, jakoby spala. Mysleli si, že doplula ke břehu a vyčerpáním usnula. Snad Tana přijala její duši místo R‘hllora.“ Nysseli čaroděje nejspíš neposlouchala. Přestože ji Rollyn dlouhá léta nenáviděl, její žal mu trhal srdce. Bratře, odpusť.

Od té doby se královna sama zavírala do své komnaty a vůbec nevycházela. Její bývalá krása zmizela a byla hubená až na kost. Černé vlasy s modrým odleskem zešedly a veselé oči tekoucího zlata vybledly od ustavičného pláče.

Jak ubíhaly dny, sledoval Rollyn plameny stále častěji. Často ho také bolela hlava a nejednou prospal celý den. V noci se budil celý upocený a vyděšený. Požádal Belara o nějaké bylinky na spaní, ale Belar mu doporučil, ať zkusí spát v chrámu Rudého boha. Rollyn podivnou radu poslechl. Byl rád, že Belar Rudého boha přijal za svého, přestože si o něm myslí, že je to jen jiné jméno Baleriona. Cromar R’hllora také uznával, přesto na své staré bohy nezapomněl a Tana stále zastávala důležité místo v jeho srdci.

Rollyn se pomodlil a lehl si na nepohodlnou lavici v palácovém chrámu Rudého boha. Snad mi alespoň v tuto noc dopřeje klidné spaní. Brzy usnul.

Na zlatém stolci seděla překrásná žena se stříbrnými vlasy a fialovýma očima. Na krku jí zářil rubín a čelo měla ozdobené čelenkou s modrým safírem. Byla obrovská a pod jejíma nohama pobíhaly tisíce malých lidí. Křičeli o pomoc, předháněli se, padali, lezli jeden přes druhého. Všude kolem hořelo. Žena na stolci pozorovala dění u svých nohou s kamenným výrazem. Najednou se sehnula a vytáhla jednoho muže z plamenů a postavila si ho na kolena. Muž se klaněl a děkoval za záchranu.

„Řekni mi, poddaný Valyrie, kdo jsi?“

Muž poklekl. „Král, má paní.“

„Kdo jsi?“ opakovala žena, aniž by pohybovala rty.

„Potomek Modrovlasé královny. Moji předci byli šlechtici z nejmocnějších rodů, králové i otroci. Místní i cizinci. Dobří i zlí. Draci i lidé. Byl jsem stvořen ohněm a vodou, láskou i nenávistí.“

Žena chvíli mlčela. Křik pod jejíma nohama neustával. „Pak tedy budeš žít,“ rozhodla.

Rollyn se probudil. Po tváři mu stékaly kapky potu, ale hlava už ho nebolela. Otevřel dlaň a pozoroval plameny. Uviděl tančící modrovlasou dívku s perlami ve vlasech. Nysseli to nemohla být, dívka na sobě měla pannenský krátký kiton a byla v Dračí duši mezi bílými stromy, které neznal. Najednou tančit přestala a podívala se před sebe přímo na Rollyna.

„Otče?“ zašeptala. Už zase ty?

Trvalo další dva měsíce, než se Nysseli vzpamatovala natolik, aby se s ní dalo mluvit. Rollyn si ji dal několikrát zavolat a choval se k ní uctivě a přátelsky. Zpočátku mlčela, ale postupem času začala odpovídat na jeho otázky a Rollyn musel uznat, že není tak hloupá, jak si myslel. Měli rádi stejné knihy a líbily se jim stejné písně. Rollyn se snažil nemluvit o minulosti ve Valyrii, proto se jí ptal na dětství ve Volantisu, a na ztracené přátele, které tam měla. Sám jí vyprávěl o svých cestách a především o Ašaji, který Nysseli zajímal nejvíc. Alyssa také milovala Ašaj.

Přemýšlel, jestli jí má povědět o vizi v plamenech, ale rozhodl se, že pro jistotu ještě počká. Chodil se s ní modlit a popisoval jí všechny R’hllorovy obřady, které v Ašaji viděl. Nysseli poslouchala a občas i odpověděla, přesto si Rollyn nebyl jistý, jestli ho opravdu vnímá. Bloudí ve vzpomínkách na mého bratra. Ale musím si ji získat. Musí mě přijmout za svého manžela. Musí mi dát dceru. Dřív nebo později se podvolí.

Epilog

Táhli ho několik hodin s pytlem na hlavě. Nevěděl, jak dlouho byl v bezvědomí, ani jestli někdo z jeho mužů přežil. Třeštila ho hlava a cítil, že má zlomenou ruku. Seděl se svázanýma rukama na koni, který stoupal do kopce. Když se konečně po dalších pár hodinách zastavili, někdo mu pomohl sesednout.

„Kdo jste a co mi chcete?“ vykřikoval do prázdna. „Dám vám peníze, statky, cokoli si budete přát. Jestli mě zabijete, tak proti sobě poštvete celou říši, jsem váš král. Okamžitě mě rozvažte!“

Nikdo neodpovídal. Kdosi ho popadl za rameno a táhl ho po kamenité cestě. Když pod nohama ucítil měkký koberec, usoudil, že vešli do stanu.

„Sundejte mu ten nesmysl,“ ozval se hrubý hlas. Muž, který ho přivedl, mu sundal pytel z hlavy. Chvíli mu trvalo, než si znovu zvykl na světlo. 

„Vítej, králi,“ slyšel opět ten hlas. Sovron zamžoural před sebe. V polštářích seděl urostlý světlovlasý muž s modrýma očima. Byl polonahý a kolem něj sedělo nebo polehávalo pět nahých dívek různého věku.

 „Chcete zlato? Peníze? Otroky? Pozemky? Já, vám všechno dám, nechte mě jít!“ žadonil Sovron.

„Myslíš si, že jsme nějací obyčejní banditi?“ zeptal se únosce. 

„Jste tedy z Bhorashe? Slíbili jste, že králi neublížíte. Do města bych dorazil sám.“

„Ticho!“ přerušil ho muž. „Myslíš, že nás Bhorash zajímá? Pojď za mnou králi a něco mi pověz. Kdo myslíš, že by chtěl tvou smrt?“

„Nikdo. Lid mne miluje. Jestli se Bhorashané vzbouřili, pak možná…“

„Nemyslím Bhorashany. A tvá naivita mne nedojímá. Bylo nám zaplaceno, abychom zabili všechny lidi v hostinci, a my nevíme vlastně proč.“

Sovron nevěděl, co má odpovědět. Copak mě zradil někdo z mých nejbližších?

„Kdo vám zaplatil?“ zeptal se.

„Byl to nějaký muž v kápi. Neviděl jsem mu do tváře a ani jsem to nepotřeboval. Před několika měsíci mne kontaktoval v Tolosu.“

„Kdo jsi?“ chtěl vědět Sovron. „Kdo je tvá skupina, pokud ne banditi.“

„Jsme všichni a zároveň nikdo. Byli jsme otroci a páni. Chudáci, boháči, děvky a paničky. Odešli jsme ze svých domovů, utekli od svých pánů. Žijeme tady v horách nad Mantarysem a jediné, po čem toužíme, je svoboda. Nejsem jejich král ani vládce, jsem jejich prorok. R’haekové tu žijí už po stovky let. Každý je zná, a přesto je nikdo nedokáže najít. To oni naleznou tebe. Ujmou se bloudícího, který se k nám touží přidat, ale těm, kteří nás hledají, aby nás mohl zotročit, se neukazujeme. Občas musíme dělat věci, se kterými příliš nesouhlasíme, abychom získali peníze. A za tvou smrt nám bylo zaplaceno více než dobře. Chceš vědět, kdo jsem? Jsem Dar R’haek a nyní se stanu katem krále Valyrie.“

Vyskočil a natahoval se po meči na stole vedle polštářového lože. Najednou se skácel k zemi. Z čela mu trčela dýka. Ženy začaly křičet a utíkaly od mrtvoly, co nejdál. Ani jedna však neopustila stan. Všechny se postavily k vchodu vedle muže, který ho do stanu přitáhl.

Sovron se na muže otočil. Byl silný, měl černé vlasy a černé oči. Od čela až po levou lícní kost mu tvář zdobila tmavá jizva.

„Jmenuji se Makkor a nyní jsem R’haek. A R’haekové už nechtějí být psanci. Podívej se na Dara.“ Sovron poslechl a podíval se na mrtvolu v polštářích. „Dar zemřel, protože chtěl žít jako psanech v horách. Ty nám můžeš pomoci. Zůstaneš tu s námi a staneš se jedním z nás, tak si získáš náš respekt a bude pro tebe těžší nás zradit. Pokud se pokusíš utéci, zabijeme tě. R’haekové jsou trpěliví, počkáme. Dej nám zemi na východě a my ti dáme zpět tvé město v horách. Odteď už nebudeš Sovron Bělovous, král Valyrie. Sovron leží v polštářích a z čela mu trčí dýky. Nyní jsi Aego Doth R’haek. V našem jazyce to znamená Aego osvoboditel R’haeků.“

Sovron se rozhlédl kolem. O nemilosrdné povaze R’haeků už slyšel, ale nikdy nevěřil povídačkám o utečencích v horách. Neměl však na výběr, pokud se nyní podvolí, snad se mu jednou podaří utéci a vrátit se domů.

Sovron zemřel, Aego žije.

Postavy této povídky

- Deron II. „Dobrotvůrce“ (4705) – král Valyrie, začal s dobýváním Bouřného konce. Měl draka Osperiona a 8 bastardů, kterým se říká Draci. Byl stříbrných vlasů a indigových očí.

- Sorraka (4719), Irelya (4723), Sylean (4723), Nindalee (4725), Tallon (4731), Soona (4738), Azreal (4741-4742), Sylva (4759) – Deronovi bastardi (Draci)

- Vynia (4708) – jeho manželka a sestřenice. Měla stříbrné vlasy a fialové oči.

- Sovron IV. „Bělovous“ (4730) – jejich nejstarší syn, král Valyrie po Deronovi. Měl stříbrné dlouhé vlasy a indigové oči. Jeho drak se jmenoval Belrys.

- Nysseli z Volantisu (4730) – jeho manželka. Rollyn si ji vzal po Sovronově sesazení. Měla modročerné vlasy a zlaté oči. Její drak Daelar zemřel brzy po narození dcery Elys.

- Elys (4746-4753) – jejich dcera. Zemřela v dětském věku. Měla černé vlasy.

- Alyssa (4731-4746?) – Jejich jediná dcera. Sestra a snoubenka Sovronova. Záhadně zmizela v den svatby. Měla stříbrné vlasy a fialové oči. Její drak se jmenoval Soquarre. Po jejím zmizení byl věnován Targaryenům, ale brzy zahynul.

- Valarion „Uzurputitel“ (4733) – Jejich syn. Vládl jako Valarion I., přestože si sám nechával říkat jménem, pod kterým cestoval po Essosu – Rollyn. Měl zrzavé vlasy a tmavě modré oči. Údajně byl stvořen kouzly. Měl dva draky – růžovou Daeliran a zlatého Ninan. 

- Belar (4681) – královský vrchní čaroděj. Přešel k uctívání R’hllora když se Rollyn stal králem.

- Cromar (4725) – narodil se v Prohnilém obvodu. Stal se Belarovým učněm a roku 4742 odjel s Rollynem na cesty po Essosu.

- Varal (4720-4753) – Rollynův průvodce a osobní strážce. Zemřel při přepadení Na Rozcestí.

- Zulja (4732) – Otrokyně z Frarosu. Rollynova milenka na cestách. Po Rollynově návratu do Valyrie, se stala pomocnicí v Dračí duši.

- Demian Targaryen (4730-4746) – Pochází z Orosu. Byl zasnouben s Alyssou Sidarys, ale zasnoubení bylo zrušeno. Zemřel při cestě do Tyrie. Jeho tělo nebylo nalezeno, ale jeho kůň byl mrtvý a kolem něj byly všechny Demianovy věci. Věří se, že byl odvlečen divokými šelmami.

- Syvein (4716) – Sovronova a Rollynova kojná. Později zůstala v paláci, jako chůva.

- Aethra (4712-4725) – Alyssina kojná.

- Malkar (4694-4753) – kapitán Dračích dýk, strážců Valyrie.

- Alisea (4739) – otrokyně z Volantisu. Její bratr je osobní otrok Nysselinina bratrance, který často navštěvoval Západozemí, především Dorne.

- Kurdok (?) – mocný čaroděj z Ašaje. Převzal vládu nad Bhorashem. Zmizel po Rollynově návštěvě Bhorashe po útoku Na Rozcestí.

- Pollos (4720-4753) – kapitán dračí jednotky.

- Žlutá Gress (4738) – žebračka z Prohnilého obvodu.

- Malý Tym (4724) – Rollynův otrok z Qarthu.

- Dar R’haek (4730) – bývalý otrok z dolů. V dospělosti utekl a vyhledal R’haeky. Prohlásil se jejich prorokem.

- Tlustý Thom (4702) – vrchní žalářník.

Poznámky

Valyrie – město v horách, je uspořádaná terasovitě. Skládá se z šesti teras – královské, dračí jámy, Město bohů s náměstím Tisíce sluncí, obchodní čtvrti, Dračí čtvrti Dracash a Prohnilého obvodu.

Visuté zahrady Dračí duše – Valyrijsky Sadracalis. Sedmipatrový komplex zahrad na odvrácené straně hory Eleor. Každé patro je unikátní. Třetím patrem protéká řeka Aca Aca (Acarys).

Valyrijské věže – Jsou nesmírně krásné. V dobách míru slouží jako majáky a za války brání město. Je jich devět – Ventas (Věž větrů), Morghas (Věž smrti), Dohas (Věž pokory), Cetis (Osamocená věž), Dilis (Plamenná věž), Acuavis (Vodní věž), Vossalis (Šibeniční věž), Serenallis (Tichá věž) a Obanis (Ledová věž).

Náměstí Tisíce sluncí – Elaenrys. Chrámy různých bohů. Valyrijských i jiných.

Dračí čtvrť – Dracash. Městečko bohatých obyvatel Valyrie, kteří nežijí v paláci.

Valyrijské božstvo – Tana, bohyně plodnosti, lásky a krásy, její bratr Maraxes, bůh řemesla a kamene. Bohyně Elea, Slunce a život. Její manžel Balerion, bůh války a smrti. Aca, bohyně řek a jezer, její bratr Vhagar, bůh moří. Serena, bohyně mraků a vánků a její bratr Ventarex, bůh větrů a bouří. Jsou i další stovky vedlejších Valyrijských bohů.

Přístav Letního moře – starý Valyrijský přístav, mnoho let nepoužívaný. Využívají ho jen obyvatelé přístavního městečka.

Hadarys – město na východě. Nachází se tam hlavní přístav Valyrie.

Delos – rybářské město na jihu. Narodila se tam Vinya.

Syros – město na východě od Valyrie.

Kiton – jednoduchý šat po kolena jedné nebo dvou barev. Zapíná se sponami na jednom nebo obou ramenou. Nosí ho panny a dívky před svatbou.

Haraga – složitý dvoj nebo trojdílný šat pro ženy. Skládá se z úzké sukně rozšířené od kolenou k zemi. Druhou částí je tunika sahající do půli stehen. Často je nošen s šátkem na hlavě. Bývá bohatě zdobená a šije se z těžkých a jasně barevných materiálů.

Doth R’haek [Dotreák] – v jazyce otroku Ohnivý kůň, v tajném jazyce R’haeků Osvoboditel či Sjednotitel R’haeků.

Povídka č. 7

Sen o lete

Prvá kapitola: Správa

Prvé slnečné lúče zafarbovali oblaky na oblohe červenou farbou. Rovnako osvetlili aj budovy v meste. Stovky veží, veľké budovy so zlatými kupolami, paláce významných ľudí, obrovské námestia vykladané mnohofarebnými kameňmi, chrámy zasvätené mnohým bohom z celého sveta, ale aj úzke uličky, obchodné stánky, malé domy natlečené blízko na seba.

Nad všetkým stála na kopci v strede mestagigantická socha tmavosivej farby, ktorej v roztiahnutých rukách horeli dva ohne. Symbol boha Vhagara zhliadal na kilometre mesta tiahnúceho sa pod ním, mesta, ktoré sa práve prebúdzalo.

Valyria bola tým najväčším mestom, aké kedy ľudia postavili. Žili v ňom státisíce ľudí z celého sveta, ľudia rôznej viery, farby pleti aj národnosti.

A stovky drakov.

Vo vzduchu bolo vidieť niekoľko okrídlených tvorov, ktoré už takto skoro ráno brázdili oblohu a každému, kto sa pozrel hore ukazovali, kto tu vládne.

Zvyšní draci odpočívali na námestiach spojených s domami ich pánov, ktorí mohli takto mať svoje zvieratá vždy nablízku. Nepotrebovali žiadne reťaze alebo klietky, keďže boli plne pod kontrolou Valyrijcov a ich mágie.

Okrem Vhagarovej sochy dominoval mestu veľký palác so šarlátovou strechou. Bol centrom ríše, ktorá sa tiahla od Červenej pustiny na východe až po Dračí kameň na západe, od Lorathu na severe až po Gogossos na juhu. Ešte nikdy na svete neexistovala také veľké zjednotené územie.

A všetka moc sídlila v tejto jednej budove, domove mágov ovládajúcich mágiu, ktorá vládla drakom a vládcov, ktorí panovali Slobodnej dŕžave.

V malej miestnosti panovalo šero a jediné svetlo vydával oheň sviece, nad ktorou sa skláňal bielovlasý muž. Sústredene sa pozeral do plameňov a vyzeralo to, že v nich niečo hľadá.

Druhý muž bol mladší, aj keď aj jemu sa už vo vlasoch objavili šediny. Tento pre zmenu sústredene pozoroval muža pri svieci.

Pery staršieho muža sa otvárali, ako keby niečo hovoril. Mladšiemu z dvojice na tom neprišlo nič čudné. Vedel, že mnohí ľudia vyslovujú ticho slová, ktoré si myslia počas komunikácie skrze obsidiánové sviece. Mali vďaka tomu istotu, že ich myseľ nezačne blúdiť niekde inde, čo by človeka pri druhej svieci mohlo zmiasť.

Muž zrazu odtrhol oči od sviece a pozrel sa na svojho kolegu.

„Neprídu,“ povedal chrapľavým hlasom.

„Prečo? Jasne sme povedali, že musia poslúchnuť,“odvetil mladší muž.

„To áno, ale lord Aegor mi vysvetlil svoju situáciu. Ich drak, Styrax, je na hrane smrti, ale čoskoro znesie vajcia. Potrebujú Baleriona, aby ich vysedel, keď ten druhý zahynie.“

„Aha. No, neprítomnosť dvoch drakov zrejme nebude brániť úspešnému priebehu kúzla.“

„Môžeme v to dúfať,“odpovedal starší.

„Teraz už nie je dôvod, aby sme čakali,“podotkol mladší.

„Máte pravdu. Začneme.“

Druhá kapitola: Sen

Vrchy západne od Tyrie boli tými najvyššími a zároveň najnebezpečnejšími v celej Valyrii. Tunajšie štíty Štrnástich ohňov mali v sebe množstvo puklín, cez ktoré prúdila roztavená hornina spod povrchu zeme. Neexistovalo vhodnejšie miesto pre svätyňu boha Vhagara, pána ohňa.

Svätyňu tvoril veľký kruh na svahu najvyššej hory. Bol ohraničený niekoľkými obeliskami a 

vstup strážili dve sfingy. Na druhej strane kruhu, opierajúc sa o svah, stála menšia kópia Vhagarovej sochy z Valyrie. Bolo to jendo z najposvätnejších miest valyrijského náboženstva.

Dnes sa však na tomto mieste nekonali žiadne púte, ani modlitby alebo stretnutia kňazov. Kruhový priestor vypĺňali desiatky mágov oblečených v honosných rúchach červenej, zlatej a čiernej farby.

A boli tu aj draci.

Stovky tvorov všetkých farieb sa vznášali na oblohe alebo sedeli na svahoch hory. V sedlách na ich chrbtoch, v rúchach vo farbách ich zvierat, sedeli dračí páni, ktorí drakov ovládali.

Boli tu všekty draky z celého sveta s výnimkou dvoch, čo patrili Targaryenom. Valyrijci s ich drakmi sa tu zišli s jediným účelom: Dodať silu, ktorá bola potrebná na vykonanie kúzla.

Hlavný mág oblečený v červeno-zlato-čiernom rúchu, ktoré kontrastovalo s jeho bielymi vlasmi, pristúpil k soche. Otočil sa k ostatným mágom, rovnako ako k lordom a ich drakom.

„Stovky rokov sme sa pokúšali o dosiahnutie Dlhého leta,“povedal magicky zosilneným hlasom, „Všetky pokusy boli neúspešné. Ale teraz sme konečne prišli na to, kao to spraviť. Potrebujeme ale moc, akú majú len draci. Na každom z drakov je mág, ktorý vie, čo robiť. Poslúchajte jeho príkazy a všetko pôjde bez problémov. Dnes začne nový čas blahobytu, aký nikto na tomto svete nezažil. A prekliatie zimy navždy skončí.“

Zavrel oči a sústredil sa na začiatok kúzla. Vedel, že ostatní mágovia spravili to isté a pridajú sa k nemu, keď začne vytvárať ochrannú bariéru na udržanie dračieho ohňa.

Cítil, že v priestore pred ním sa vytvorila dutá guľa energie, ktorá bránila čomukoľvek vo svojom vnútri dostať sa von. Ostatní guľu zväčšili a posilnili.

Hlavný mág otvoril oči. V strede kruhu sa vo výške asi meter nad zemou vznášala priehľadná guľa. Mág zdvihol obe ruky, čím dal znamenie kúzelníkom na chrbtoch drakov.

Tie začali chrliť oheň. Mágovia ho nasmerovávali priamo do gule, ktorá ho udržiavala v sebe a chránila zvyšok svätyne pred jehop horúčavou.

Hlavný mág videl, že všetko prebieha podľa plánu. Bariéra držala a dračí oheň im čoskoro poskytne dosť energie na to, aby zastavili svet.

A následne zmenili smer jeho pohybu.

Všetky minulé pokusy zlyhávali na jeidnej veci: Valyrijci sa pokúšali ovplyvniť slnko, na čo ale nemali dosť sily. Až prednedávnom prišli na to, že nie slnko sa točí okolo sveta, ale svet okolo slnka. A zmeny období závisia od toho, v akej pozícii vzhľadom na slnko sa nachádza.

Teda stačilo jednoducho na začiatku jesene zmeniť smer pohybu sveta, aby začalo leto namiesto zimy.

Aj toto bola nesmierna ťažká úloha, ale oveľa ľahšia, ako zmeniť niečo v slnku vzdialenom miliardy kilometrov. A na toto, ako bol mág presvedčený, mali Valyrijci moci dosť.

Ak by sa to podarilo, na konci každého leta by stačilo, aby sa stretli mágovia a draci a kúzlo zopakovali.

Hlavný mág si už predstavoval, aký bude svet bez zimy. Valyria síce zmenou období veľmi zasiahnutá nebola, ale jej sevrné územia v okolí Qohoru, Lorathu a Pentosu potrebovali veľakrát dodávky jedla z juhu. A počas leta až priveľa ľudí strávilo svoj čas na poliach, aby zabezpečili jedlo na zimu. Všetci títo by mohli byť užitoční pri iných prácach.

A keď by tu bolo Dlhé leto, pre Valyrijcov by konečne malo význam obetovať ľudí a prípadne aj niekoľko drakov, začať vojnu a dobyť aj chladnejšie územia ako Ibben, Skagos a Westeros. Potom by už boli jednoznačnými pánmi sveta.

Dračí oheň tlačil na magické steny gule a pokúšal sa dostať von. Žiara z gule bola neustále väčšia, až nakoniec bolo obtiažne sa do nej vôbec pozerať.

Hlavný mág mal priame spojenie s vnútrom bariéry a cítil tú silu, ktorá z nej sálala. Veril, že s takou mocou dokáže všetko.

„Prestaňte!“skríkol tak, aby ho počuli aj muži na drakoch vo vzduchu.

Prúdy ohňa postupne ustávali draky s námahou zosadli na zem. Neustále chrlenie ohňa ich 

nesmierne vyčerpalo.

Štít držal a oheň bol bezpečne uzavretý v guli. Hlavný mág kývol hlavou a začal poslednú fázu kúzla. Guľa sa zdvihla vyšie do vzduchu a zamierila k vrcholu hory. Odtiaľ ju mágovia vyslali až do stredu sveta, kde plánovali vypustiť jej silu.

Žiara zmizla v dutej hore.

Dlhý čas sa nič nedialo, ale na mágoch bolo vidieť, akú námahu musia vynaložiť na to, aby sa guľa udržala nielen pred ohňom vnútri, ale aj pred tekutým ohňom z vnútra zeme.

Konečne bola guľa namieste a mágovia vypustili jej moc. Dlho pripraveným kúzlom ju rozptýlili.

Nič sa nedialo.

Dalo sa to aj očakávať. Zmeny bude vidieť až o niekoľko dní, keď sa ich dĺžka začne znovu predlžovať. Vtedy poznajú, že sa kúzlo vydarilo a nastalo Dlhé leto.

Tretia kapitola: Výbuch

Mágovia netušili, čo spôsobili. Namiesto toho, aby kúzlo zmenilo pohyb sveta, posilnilo ohne vnútri zeme a vyslalo ich priamo na miesto, odkiaľ prišlo.

Mágiou posilnené roztavené horniny sa drali na povrch priamo ku Vhagarovej svätyni.

Mágovia si práve podávali ruky a gratulovali svojmu vodcovi k úspešnému priebehu kúzla, keď v hore niečo zadunelo. Úsmevy na ich tvárach sa vytratili.

„Čo to je?“spýtal sa jeden z nich.

„To je tu obyčajné,“odvetil druhý,„Niet sa čoho obávať.“

„Aj tak už odchádzame,“povedal hlavný mág,„Dúfam, že cestu do Valyrie zvládneme do večera. Nasadnite..“

Koniec vety zanikol v hukote z vnútra hory. Z jej vrchola vytryskol stĺp tekutého ohňa a obrovské množstvo dymu.

To však nebolo jediné miesto, kde sa oheň predral na povrch. Cez pukliny na svahoch hory tryskal ďalší oheň a dokonca sa vytvárali nové.

Jedna sa otvorila pod sochou Vhagara. Oheň vytryskol von a behom sekundy roztavil valyrijskú oceľ, z ktorej bola socha postavená.

Medzi mágmi zavládla panika. Mnohí sa rozbehli k drakom v nádeji, že sa im podarí odletieť.

Prvý drak vzlietol do vzduchu. Na mieste, kde pred chvíľou stál, sa otvorila trhlina.

Oheň, ktorý z nej vytryskol ho zasiahol a zanechal v jeho tele diery.

Drak spadol na zem a pod sebou rozmliaždil ľudí, čo na ňom sedeli. Rev umierajúceho zvieraťa bolo počuť aj cez burácanie hory.

Ďalše draky vzlietali a mnohým sa darilo vyhýbať sa tryskajúcemu ohňu. Vyzeralo to, že väčšina z nich to zvládne a odletí.

Vtedy hora vybuchla.

Štvrtá kapitola: Zhasínanie

Každá valyrijská obsidánová svieca, ktorá je určená na komunikáciu, má svoje dvojča. Takéto sviece dokážu prenášať myšlienky len medzi sebou a nikdy sa nemôžu napojiť na inú. Akonáhle je jedna z nich zničená, druhá zhasne a jej plameň už nie je možné obnoviť.

Keď zhasla prvá svieca vo Volantise, spájajúca mesto s Tyriou, spočiatku si to nikto nevšimol. A aj keď na to prišli, nevenovali tomu veľkú pozornosť. Predpokladali, že sa jendá len o nejakú nehodu, ale pre istotu informovali pomocou inej sviece Valyriu.

Až keď im nikto neodpovedal, začali sa obávať niečoho strašného.

V strede Valyrijského polostrova zúrilo peklo.

Štity Štrnástich ohňov vybuchovali pod náporom spod zeme a vytvárali veľké krátery. Všetky 

kamene a hlina, ktoré kedysi tvorili vrchy, boli vystrelené do vzduchu a dopadali na zem po celom polostrove. Najväčším nebezpečenstvom však bol oheň a roztavené horniny. Na tie boli dokonca aj mágovia krátki.

Prvým mestom, ktoré padlo, bola Tyria. Mágovia síce vztýčili ochrany, ktoré odrazili kamene a prach, ale oheň cez ne prešiel bez problémov. Ešte než si obyvatelia mesta uvedomili, čo sa stalo, boli mŕtvi a ich mesto zničené.

V Pentose dostali správu z Orosu, ktorý bol v strede polostrova. Myšlienky mága, ktorý ju poslal, boli útržkovité, ako keby sa ani nedokázal sústrediť. Jeho strach sa dal priam cítiť.

Z obsahu správy si pentoskí mágovia skúsili spraviť obraz o tom, čo sa deje a začali uvažovať nad tým, ako by mohli pomôcť. Skúsili sa znovu spojiť s mestom, ale už im nikto neodpovedal.

O chvíľu svieca zhasla.

Kým Oros a Tyria boli postavené neďaleko hôr, Valyria sa nachádzala na nížine, dostatočne ďaleko od Štrnástich ohňov na to, aby aj najhorší výbuch nemohol poškodiť žiadnu časť mesta.

Napriek tomu teraz k nim kamene doleteli.

Všetci mágovia, čo zostali v meste, boli povolaní na jeho ochranu už dávno predtm, ako sa k nim skaza dostala. Zvyšné mestá ich stihli varovať ešte predtým, ako boli zničené. Štít, ktorý rozprestreli nad Valyriou, ju uchránil aj od najväčších skál.

Vyzeralo to, že aspoň hlavné mesto prežije.

To bolo predtým, ako prišiel oheň.

Draky, ktoré boli zdrojom mágie, nedokázali prežiť úder plameňov z vnútra zeme, ktoré navyše ešte boli zosilnené nevydareným kúzlom. Bolo by teda hlúpe myslieť si, že by to magický štít vydržal.

Napriek tomu sa o to Valyrijci pokúsili. Ich mágovia zo seba vydali maximum a mnohí z vyčerpania na mieste zomreli. Čím viac ich však padlo, tým bol štít slabší a bolo namáhavejšie ho udržať.

Nakoniec povolil.

Oheň sa vovalil do mesta.

Tekutý oheň tiekol mestom a spaľoval jeho obyvateľov, tavil kamene a kovy, z ktorých bola Valyria postavená. Palác chvíľu odolával, no nakoniec ho spojená sila ohňa a kameňov, ktorým už teraz v ničení nič nebránilo, zničila.

Lorath, Tyroš, Lys, Qohor, Volantis, Dračí kameň, Gogossos, Norvos, Myr, dokonca aj Qarth a Staré Mesto, ktoré nepatrili ku Slobodnej dŕžave.

Všetky tieto mestá vlastnili sviecu, ktorá bola spojená s Valyriou.

A všetky tieto zrazu zhasli.

Celý svet začal upadať do strachu. Nikto nevedel, čo sa stalo. Mnohí sa pokúšali spojiť s nejakým iným valyrijským mestom, avšak žiadne mesto, ktoré mohlo vidieť túto skazu, nebolo ušetrené. V Lorathe sa pokúšali psojiť s Mantarysom, ale nikto neodpovedal. Qohor skúšal Velos, Tyroš Elyriu.

Všade bolo ticho.

Otrasy zeme spôsobili, že sa vytvorila obrovská vlna, ktorá zasiahla všetky okolité zeme.

Velos, ktorý sa nachádzal na Ostrove cédrov, bol zasiahnutý vlnami, ktoré prevyšovali aj jeho najvyššie stavby. Väčšina budov bola zničená alebo strhnutá vlnami, ktoré sa vracali späť do mora. Prežilo len pár ľudí, ktorí boli príliš vystrašení a slabí, aby čokoľvek podnikli.

Meereenské lode boli vrhané o domy v prístave a niektoré dosiahli aj veľkých pyramíd. Skahazadhan sa vylial z brehov a zaplnil stoky. Všetok odpad sa vrátil späť do mesta. Spolu so skazou, ktorú priniesli vlny to bola pre mesto veľká rana, ale v porovnaní s tým, čo sa stalo inde sa mohli pvoažovať za šťastných.

Keď na západe uvideli dym stúpajúci k oblohe, uvedomili si to aj oni.

Socha Vhagara bola na pahorku a teda vydržala dlhšie. Nakoniec sa oheň dostal k jej nohám a roztavil ich. Posledná stavba Valyrie sa zrútila do tekutého ohňa.

Takmer nič už neukazovalo na to, že kedysi tu bolo mesto.

Výbuchy pokračovali niekoľko hodín a oslabovali zem polostrova. Krátery a kotliny po nich brázdili celý juh polostrova. Miesta, ktoré zostali nepoškodené, boli bombardované kameňmi a zalievané roztavenými horninami z útrob zeme.

Nakoniec to tenké bariéry kameňov a zeminy, ktoré držali more vonku, nevydržali. Voda sa vliala dovnútra a aspoň trochu schladila miesta, kam sa dostala. Veľké množstvá sa vyparili a spolu s popolom úplne zakryli ostrovy, ktoré ešte ráno boli spojené so zvyškom kontinentu.

Výbuchy postupne ustávali, keď kúzlo slablo a už nemalo dosť sily na to, aby pokračovalo v skaze.

Za ten krátky čas vyčínania mágie a prírodných živlov sa stihlo všetko zmeniť. Z Valyrijského polostrova bolo zrazu súostrovie, oddelené morom, z ktorého neustále stúpala para a dym. Obloha bola zakrytá popolom a jediným zdrojom svetla boli oranžové ohne, ktoré neustále chrlili niektoré z mála zostávajúcich kopcov.

Ale hlavne, všetci ľudia zmizli a z ich miest zostali ruiny, z veľkej časti skryté pod stuhnutými horninami.

Neprežil ani jeden drak, ktorý bol prítomný pri vytváraní kúzla.

Piata kapitola: Bohovia

Ďaleko odtiaľ, na Dračom kameni, sa ozval rev draka. Stará dračica Styrax zniesla vajce a položila hlavu na zem. Sťažka oddychovala. Bolo vidieť, že bola na pokraji síl a už dlho žiť nebude.

Muž, ktorý stál v bezpečnej vzdialenosti od nej sa teraz priblížil a vzal vajce do rúk. Preniesol ho na druhé nádvorie a položil k druhému.

Lord Aegor Targaryen kývol hlavou. Dvere sa otvorili a na nádvorie bola privezená krava, ktorú uviazali o kôl v strede.

Zhora sa ozval rev a dole sa zniesol veľký čierny tieň. Krava bola zaliata ohňom a okamžite zomrela.

Balerion sa začal kŕmiť na zvierati. Keď bol dostatočne najedený, začal si znovu všímať okolie. Uvidel dve vajcia umiestnené v umelo vytvorenom hniezde. Inštinkty, ktoré mu hovorili, aby sa postaral o mladé, uňho prevládli a mladý čierny drak si sadol do hniezda a začal svojím teplom zahrievať vajcia.

Ak všetko pôjde dobre, obe vajcia sa vyliahnu a vyrastú z nich veľké a silné draky. Tie sa stanú doslova bohmi vo svete, kde už žiadne iné draky nebudú.

Prišlo mu veľmi vtipné, že Balerion, onedlho jediný žijúci drak na svete, bol zhodou okolností pomenovaný podľa valyrijského boha. Keď sa vajcia vyliahnu, pomenuje ich podobne.

Balerion, boh smrti. Meraxes, boh vojny. A Vhagar, boh ohňa.

Povídka č. 8

Jeden den v životě R.B.

        Probudil se. Ten sen byl tak živý, že ještě stále cítil na patře pachuť krve. Škoda, že se probudil tak brzy.

        Před jeho vnitřním zrakem se mu opět zjevily dvě snové postavy, které oblizovaly louče světla z vyvýšeného světlíku. Nikdy si nemyslel, že by matka byla pěkná žena, ale když visela na provaze hlavou dolů se spoutanýma rukama i nohama, byl to ten nejkrásnější pohled, jaký mu kdy poskytla. Vysušené cecky se skoro dotýkaly její brady a tmavé prsní dvorce byly světlejší, než jaké si pamatoval. Z koutku úst jí vytékala slina a smíšená s čerstvou krví z useknutého nosu jí stékala až do pěšinky ve vlasech. Oči měla zavřené, ale věděl, že jakmile se znovu pustí do práce, otevřou se a on uvidí to, co chtěl vidět vždycky, od doby kdy ji poznal. Otec se na něj díval těma svýma vodnatýma očima, které mu zalévala krev z rány na hlavě způsobená kladivem, svázaný a bezmocný stejně jako matka, zatímco on si pomalu chystal stahovací nůž. Stružky krve se sbíhaly do odtoku ve středu místnosti. Nůž bude za chvilku pořádně otupený. Nevadilo mu to, miloval souznění brousku a čepele. 

        Znovu zavřel oči, olízl si rty a silně se zahryzl do jazyku, dokud se mu ústa nenaplnila tou sladkou tekutinou a zintenzivnil si tak požitek ze svého snu. Řetězy zařinčely, jak se přitom snažil víc schoulit do klubíčka a zahnat tak pocit chladu, který byl po probuzení téměř nesnesitelný. 

        Hlasy, které ho probudily, se pomalu přibližovaly. Nebál se, spíš byl zvědavý, jaká nová zábava se může objevit na obzoru. Jeho žalářník ho už omrzel. Měl pocit, že už ho vystrašil dokonale, a od slov k činům se bohužel nedalo s těmito pěknými náramky přejít tak snadno. Musely mu stačit jen drobky. Ale však on si počká.

        V zámku zaštrachal klíč a do jeho cely vstoupil hladce oholený mladík se skořicově zabarvenými vlasy. Z cípů tuniky mu ještě kapala voda. Jeho oči si ještě nezvykly na tmu, která v cele panovala, ale o jeho čichu se to povědět nedalo. Nakrčil nos ještě předtím, než uviděl tu hromádku hader, která se krčila v rohu místnosti.

        „Toho ani nemusíme předvést, zhnil zaživa,“ drsně se zasmál svému vtipu.

        Starší muž stojící za jeho zády se jen zamračil a rázným pohybem ruky ukončil jakoukoliv diskuzi. 

        „Ty si do té své skopové hlavy asi nedokážeš vtlouct, že to máme udělat hned a se všemi, které najdeme?“

        Výrostek mu s brbláním sundal pouta a dokud si krev znovu nenašla cestu až do konečků jeho prstů, chvíli si myslel, že mu odpadnou ruce. Nedokázal sám vstát a tak mu oba pomohli na nohy, a takto se dopotáceli až do velké síně. Skrze vlasy slepené do chomáčů mžoural na lidi, kteří tam postávali rozespalí a oblečení jen v tom, co si na sebe narychlo naházeli. Oštěpy je všechny nahnali do středu místnosti, všechny východy byly uzavřené a strážené. 

        Přesně tohle miloval – tu pronikavou, potem vonící atmosféru strachu. Cítil ji každým pórem svého těla, zrychlil se mu tep, nozdry se rozšířily. Ach, jak mu to chybělo. Bude zábava.

        Prudce ho hodili ke sloupu napravo od vysokého křesla Starků, na kterém seděl mladý muž v košili z jemného drátěného pletiva s černou suknicí ozdobenou zlatou krakaticí. Jeho ruce křečovitě spočívaly na vlčích hlavách vytesaných do kamenných opěradel. Okolo hořelo pár pochodní, ale většina síně byla ponořená do šera, neboť do úsvitu bylo ještě daleko. Nikdo se neodvažoval promluvit.

        S Theonem se setkal jen jednou na lovu nedaleko Dlouhého jezera, když lord Bolton hostil dvůr svého lenního pána. Od té doby se mu rozšířil hrudník, zpevněl a zmužněl, ale pořád to byl ten arogantní vtipálek, jakého si pamatoval. S novými figurkami bude ta hra mnohem lepší.

        Několik stop od něho se choulilo něco, co by se před pár hodinami dalo nazvat pěkným a nevinným stvořením. Dívčiny šaty byly roztrhnuté a jen obě zaťaté pěsti jim bránily, aby sklouzly na zem a odhalily přede všemi její nahotu. Úd mu při tom pohledu ztvrdl. Vzpomenul si na to, jak ho chytili. Vlastně ne jeho. Nesměl na to zapomenout. Jak se ušklíbl, z koutku úst mu vytekla slina a dopadla na kamennou podlahu. To sedlácké děvče mělo vysoký pronikavý hlas. Ale jen na chvíli. Nechápal, co z toho ještě potom Smraďoch měl. Jeho vzrušení opadlo poté, co z jejích očí vyprchal všechen život a její údy se proměnily ve čtyři bledé rovné větve. 

        „Tohodle jsme našli zamčeného ve věžní cele,“ oznámil ten holobrádek, který ho přivedl. „Prý mu říkají Smraďoch.“ Smraďoch, Smraďoch, Smraďoch.

        „Myslím, že vím proč,“ řekl Theon s tím svým samolibým úsměvem. „To tak strašně smrdíš vždycky, nebo jsi právě ošoustal prasnici?“ Jen jednou, dávno.

        „Od té doby, co mě zavřeli, jsem neošoustal nikoho, můj pane. Ve skutečnosti se jmenuju Heke. Byl jsem ve službách Bastarda z Hrůzova, dokud mu Starkové jako svatební dar nedali šíp do zad.“ Už si ani nepamatoval tvář nevěsty. Ale její křik ano.

        Theonovi to připadalo zábavné. „S kým se oženil?“

        „S vdovou z Hornwoodů, můj pane.“

        „S tou babiznou? Copak byl slepý? Vždyť měla cecky jako prázdné vinné měchy, suché a povadlé.“ Hlupák. To bude lehké.

        „On se s ní neoženil pro její cecky, můj pane.“

        Theon zvedl ruku, aby si vyžádal ticho. „Všichni mě znáte -“

        Divadlo, které následovalo, ho přestalo zajímat. Věděl, že nejhorší má za sebou a to nejlepší teprve začíná. Pomalu si prohlížel okolostojící. Kripla jen přeletěl pohledem. Měl rád nezlomené lidi. Čím mocnější, nevinnější, arogantnější, tím lepší. Opřel jazyk o patro a ucítil ránu, kterou si způsobil. Už žádné náhražky. Otočil se směrem ke dvěma chlapcům s lasiččími ksichty. Oba byli oblečeni do barev Freyů. Ten větší by určitě kvičel jako prase. A vypadá to tak, že v žaludku má až příliš mnoho střev. Nadechl se. Život je tak krásný!

        Dobytí Zimohradu podle něj proběhlo až příliš hladce. Pocítil osten zklamání. Smrt kováře mu připadala jako pamlsek pro psa. Očima bloudil po síni a oddával se snění. Kdo by byl nejlepším hlavním chodem? Jeho pohled se zaměřil jedním směrem. Ale prvním krokem v jeho plánu byla svoboda. Neváhal.

        „Starkovi lordi proti tobě budou bojovat,“ zvolal. Konečně mu hlas zněl jako za starých dobrých časů. „To nafouklé prase z Bílého přístavu a taky Umberové a Karstarkové. Budeš potřebovat muže. Dej mi svobodu a jsem tvůj.“ Tvůj Smraďoch. Jen tvůj.

        Theon ho chvíli pozoroval. „Jsi chytřejší, než páchneš, ale já bych ten tvůj zápach nesnesl.“

        „Inu,“ řekl Smraďoch, „snad bych se mohl trochu umýt. Kdybych byl volný.“

        „Tak chytrý člověk se vidí zřídkakdy.“ Theon se usmál. Dlouho už se nebude. „Poklekni.“

        Jeden z železných mužů podal Smraďochovi meč a ten ho položil Theonovi k nohám a odříkal přísahu věrnosti rodu Greyjoyů a králi Balonovi. Je nádherné vědět, že se svět za tu dobu, co seděl ve vězení, vůbec nezměnil. Slova jsou jako vítr.

        Večer si při horké koupeli prohlížel svoje ruce. Dlaně, prsty, klouby. Kolik potěšení mu ještě poskytnou? Dovnitř vešla služka a vlila další vědro do chladnoucí vody. Zachytila jeho pohled, zorničky se jí rozšířily a roztřásla se. Zhypnotizovaná jako myš tam jen tak stála a hleděla mu do očí. Ještě ne. S vypětím všech sil ovládl svůj chtíč a začal si mydlit podpaždí. Slyšel, jak jí při útěku spadlo vědro a kutálí se po schodech dolů. 

        Musí si dávat pozor, aby nevypadl z role. Nebude to tak těžké, Theon je jen hloupý bastard, co si nevidí na špičku nosu. Ale bude si pamatovat. Jen jednou mu Theon přikáže vynést nočník a až do konce svého života bude močit jako ženská. Za každé pohrození prstem mu stáhne z kůže jeden článek. Nejdřív na nohách, potom na rukách, ale tak, aby dokázal udržet nůž, aby si mohl krájet maso a nacpávat si tu svou namyšlenou hubu. A za každý ten samolibý úsměv, kterým se ho bude snažit ponížit, přijde o jeden svůj bílý zoubek. Jeho čas přijde. Nejpozději, když se jeho otec dozví, že je tady. Ale možná časem vymyslí jiný plán, počká si na vývoj událostí, které zatím hrály v jeho prospěch. Každopádně nejdřív začne s těma dvěma, kteří ho vytáhli z cely. 

        Když voda úplně vychladla, ještě chvíli v ní seděl a díval se na své pravé předloktí. Jizva se táhla od jeho poloviny až k lokti. Mohla za to chvíle nepozornosti, když byl ještě mladý a neuměl ještě dostatečně dobře zacházet s nožem. Smraďoch ho tehdy učil, jak odřezávat kočce části těla, aby žila co nejdéle. Nejdřív vypíchnout oči. Tu lekci si dodnes pamatoval. První kočku zabil mnohem dříve před tím, než bylo třeba, ale jen proto, že nesnesl to její vřískání. Už se naučil, že to je na tom to nejlepší. Třešnička na dortu.

        Smraďoch mu začínal chybět. Musí si co nejdřív sehnat nějakého nového. Není nad opravdové přátelství. 

        Jeho smích se rozléhal nádvořím Zimohradu ještě dlouho. 

Povídka č. 9

Arya

Slunce dnes zapadalo v rudých barvách, i moře mělo karmínový odstín krve.  Byla to pravda, nebo jí to tak jenom připadalo? Dnes to byla kapitánova manželka, vysoká kostnatá žena z bohatého rodu, které bylo třeba se zbavit, aniž by její manžel vzbudil podezření. Kapitán odjel před dvěma dny a ji našli mrtvou v posteli dnes ráno, chladnou a se zavřenýma očima. Laskavý muž nejspíš dostane zaplaceno jejími vlastními šperky…

Arya ostatním služkám nalhala, že zajde nakoupit ryby a citróny pro pana kapitána, než se ráno vrátí, a v klidu dům opustila. Jestli budou někoho hledat, bude to dívka s orlím nosem jménem Mara, ne Slánka, Kočka z kanálů nebo snad Arya z rodu Starků. Přístav se v tuhle denní dobu hemžil obchodníky z Letních ostovů, opilými námořníky a děvkami. Sehnula se z lávky a nechala vlnky hrát si s jejími prsty, když do ní kdosi tvrdě vrazil.

Na pár okamžiků ji ovládla bíla vlna bolesti a ani si nevšimla, jak se ocitla na zádech na zemi. Otupěle se převalila na bok a do dlaně vyplivla krev. S nelibostí si uvědomila, že v dlani drží i dva zuby z dolní čelisti.

„Odpusťte, pani,“ řekl muž, který ji srazil na zem. Byl to zarostlý barbar s norvoským přízvukem a byl očividně už několik hodin opilý. „I když… nevypadáš jako pani. Možná bych ti moh zaplatit o něco víc než dostáváš obvykle,“ změřil si její drobná prsa, dlouhé zacuchané vlasy a orlí nos. U skupiny kumpánů, která ho obklopovala, to vyvolalo záchvat smíchu.

Arya se pokusila napodobit způsob, jakým se tady v Braavosu usmívají děvky, a zapomněla, že ústa má pořád plná krve. Následoval další smích. Když ale k Norvosanovi natáhla ruku, neodmítl ji. Mýlíš se, jsem vlk, můj pane. Kdyby to ale řekla nahlas, smáli by se ještě víc. Popadla muže za paži a táhla ho pryč i přes pobavení ostatních.

Když míjeli jeden ze stovky kanálů, který se větvil od toho největšího, postrčila ho tím směrem a tlačila se za ním. Balancovali na sotva dvě stopy širokém okraji a on ji hrubě přitisknul k cihlové zdi. Na polovinu zabušení srdce zpanikařila a ztuhla, když jí nemotornýma rukama přejel po hýždích, ňadrech a nakonec ji vzal za bolavou čelist.

Jazyk jí vrazil do úst a tehdy se v ní vzedmul opravdový hněv. Tohle byl její první polibek, plný chuti její krve a jeho slin, co měly slabou příchuť piva. Stiskla zuby a jeho jazyk se jí v ústech svíjel jako had a narážel do děr po zubech, o které kvůli němu přišla.

Dlaněmi ji bil do ramenou a pokoušel se křičet, ale Arya jen skousla ještě tvrději a pak trhla hlavou. Tehdy konečně vytáhla tenkou dýku schovanou v kapse mezi záhyby sukně, přejela mu bleskovým pohybem po hrdle a uskočila před rudou záplavou.

Ještě sebou trhal, když vedle něj vyplivla jeho jazyk. Za sebou uslyšela tlumené vyjeknutí, a když se otočila, na rohu odbočky uviděla dva z přátel muže z Norvosu a právě přibíhal třetí. Jeho tělo rychle svalila do kanálu a rozběhla se jinými směrem. Tohle bylo její město, ne jejich, a tak se pronásledovatelům zanedlouho ztratila.

Útočiště našla ve staré opuštěné výrobně lodí, kterou objevila docela nedávno. Očistila si tvář od krve, lehla si do jednoho zaprášeného, nikdy nedokončeného člunu a zavřela oči. Nesnila, spíš se to podobalo zimnímu spánku. Daleko na severu už sněží a já jsem přece dítě zimy.  Tu myšlenku ale dokázala hned zaplašit, protože byla špatná a krutá. Když se konečně odvážila vyjít, bylo už dávno po setmění.

Laskavý muž si stěží všiml jejího návratu nebo to alespoň předstíral. Věděl už, co se stalo, o tom, jak jistého Norvosana zabila dívka s orlím nosem jménem Mara? Přiblížila se tiše jako kočka a naslouchala, co říká dalšímu muži. Jistý lord Bolton měl zájem zabít jednu dívku nebo ženu. Jméno toho lorda si hned nedokázala spojit s tváří, ale pak si vzpomněla na bledého muže se zvláštními zvyky z Harrenova. Kdysi to býval jeden z otcových vazalů a později zradil jejího bratra. 

„Já bych ten úkol chtěla.“ Chtěla se po jeho splnění hlavně znovu setkat s lordem Boltonem.

Laskavý muž se ji změřil chladným pohledem. „Jsi si tak jistá, i když řeknu, že tě zítra čeká překvapení?“

„Ano,“ dostala přes rty. A jestli víš, že Arya znovu zabíjela, bude to překvapení v tom, že ráno budu chromá, nebo snad na mě čeká číše jedu? „Díky,“ uklonila se.

„Pamatuj si tedy, že to nebude úkol pro Aryu Stark.“

„Arya Stark přeci umřela už kdysi dávno.“

Zapátrala, jestli ty zprávy potěšily její srdce, ale uvnitř našla jenom prázdno. K večeři, skromné porci mořské štiky a slabého vína, zasedla, jako by to byl jakýkoliv jiný den.

Po jídle se šla připravit ke spánku a ve svém pokoji ponořila ruce do misky s vodou. Ve slabém světle svíčky v odraze na hladině uviděla svoji tvář. Byla to dlouhá tvář s ostrými rysy a šedýma očima, tvář jejího otce a Jona Sněha. Tvář čtrnáctileté dívky s úzkými rty její matky a vážným výrazem, jaký měl Robb, když ji naposledy objal. Nikdy se na svůj odraz nevydržela dívat dlouho, a tak rychle položila hlavu na polštář.

Tu noc se jí po dlouhé době vrátil vlčí sen. Její tlapy prorážely ledovou krustu a vdechovala vzduch tak chladný, že pálil v plicích. Utíkala nocí a po boku měla své malé bratry a sestry, nepoháněl ji hlad, ale touha lovce. Lidé. Tam v dálce, kolek ohně, který se zatím jevil jen jako plamínek. Do nozder ji udeřil známý pach a její druhové ji následovali tím směrem.

Nevšimli si jich, dokud se nedostali na okraj světla. Tehdy jeden z mužů zakřičel a ostatní zběsile sahali po svých zbraních. Odrazila se a srazila jednoho z dalších, světlovlasého mladíka s těžkým břichem, na zem a rvala mu hrdlo, než ji bokem projela tupá bolest a ona zavila. 

Obrátila se na útočníka a zakousla se mu do paže. Ozvalo se ostré ženské vyjeknutí, po kterém nebyla ušetřená několika ran do hlavy. Povolila stisknutí, ta druhá jí vytrhla paži a tehdy se konečně navzájem změřily. Byla to dívka, mladá žena s dlouhými prameny rudých vlasů. Oči měla vlhké od slz bolesti, ale v ruce svírala dlouhý klacek na svoji obranu. Kolem ramen měla černý plášť spojený broží se znakem zlovlka.

Udělala několik zmatených kroků a sledovala ženu před sebou. Pak zaklonila hlavu a dala smečce znamení k ústupu…

Probudila se uprostřed noci a srdce jí divoce bušilo. Byla si podivně jistá, že ještě před chvíli ji čtyři tlapy nesly krajinou Řekotočí. A ta dívka byla její sestra Sansa – byla starší, ale Arya by ji poznala kdykoliv. Proklínala se, že se laskavého muže nezeptala na jméno dívky, kterou chce Roose Bolton vidět mrtvou, ale vsadila by se, že je to Sansa mířící na sever.

V té chvíli ji zaplavilo zoufalství. Modlila se ke starým i novým bohům o radu, co má dělat. Jestliže odejde, brzy snad bude moct před spaním odříkat o jedno jméno méně, ale naučila se už opravdu dost? Jestliže odejde, bude tentokrát jeden z mužů bez tváře hledat ji, protože přijala úkol a nehodlá ho splnit – taková byla pravidla. Nebo ho splním… Snažila se tu myšlenku zahnat jako všechny ty, které příliš zaváněly šílenstvím.

Jestliže odejde, nebude už muset přemýšlet nad tím, jestli by se otec nezhrozil nad tím, co se z jeho dcery stalo…

Vyskočila z postele a proplížila se ke skrýši, odkud si vzala Jehlu. Venku už nebyla úplná tma, během hodiny začne svítat, přesto se raději přesouvala tiše a opatrně. V přístavu čekalo několik lodí, z nichž jedna těsně po svítání odplouvala do Králova přístaviště. Dost blízko Řekotočí, projelo jí hlavou, když za cestu platila slonovinovým náramkem, který ukradla z Domu černé a bílé. 

Musí ještě vidět sestru, i kdyby pak měla utíkat do konce života. To ale bylo v pořádku, tam za mořem na ni stejně ještě čekali Roose Bolton, Ilyn Payne, Walder Frey, královna Cersei…

Povídka č. 10

Rukopis nalezený v láhvi

Nevím, jestli na těchto řádcích ještě někdy spočinou oči inteligentního tvora, ale potřebuji ulevit svému svědomí. Co se neodvážím říct živé duši, svěřím papíru a třeba jednou někdo pochopí...

Valyrie se stala minulostí pohřbenou v ruinách a je to všechno moje vina. 

 Matka měla pravdu, když mi říkala: „Igorku, vědec není žádné pořádné povolání. Co třeba technomág? Anebo nechceš být krvavý mág? Poslední roky si žijou na vysoké noze. Kde kdo se chce někomu pomstít nebo otrávit sousedovi draka.“ To mi bylo šest let. Už tehdy jsem byl takový pitomec.

Stát se technomágem, žiju si jako v bavlnce a prašule se jenom hrnou. Nemusel bych se teď dívat, jak se můj domov vznáší do nebes v podobě prachových částic. Mohl jsem vyrábět kletbuvzdorné samovarné hrnce jako Antos odnaproti. Anebo meče. Serges z Orosu si vydělal majlant výrobou mečů z naprosto obyčejné ocele. Jenom je trošku okouzlil, ať po příštích tisíc let nechytají rez. Barbaři se po nich mohou utlouct. A to se mu zpočátku všichni smáli, že prej kdo by v dnešní moderní době utrácel za historické relikvie...

Jenže já měl už od mala jasnou představu, čím se stanu. Toužil jsem být objevitelem, průzkumníkem a vynálezcem. Dobrodruhem na poli vědy. Věděl jsem, že to vědci nemají v životě lehké. Magie usnadňuje život, ale nespočítá drakovi zuby. Musí přijít sto vědců, devadesát devět se nechá upéct a sežrat, než ten stý vynalezne způsob jak na to. Jo, odjakživa jsem věděl, že mám poslání. Buď něco důležitého objevím, anebo zemřu na cestě za cílem.

***

Ten průserový den vypadal zpočátku jako každý jiný. Vydal jsem se jako vždy do laboratoře, o kterou se dělím jsem se dělil s dalšíma dvěma kolegy. Naše vědecké pracoviště se nachází nacházelo v Krtincích, jedné z horších čtvrtí Valyrie. Člověk aby se tam bál zaparkovat Punťu za bílého dne. Punťa je můj drak. Měli jsme tam za levno pronajatý barák. Na jeho oprýskané omítce visela sice trošku nakřivo, ale hrdě cedule s nápisem VĚDECKÝ INSTITUT. 

Když jsem vešel, zaslechl jsem, jak kolegové probírají nejnovější představení Černokněžníků. Hned jsem na ně vlítl.

„Že se nestydíte. To si říkáte vědci, když chodíte na ty magické blbiny?“

Marwyn sklopil oči, ale Oris prohlásil: „Když oni tam mají skvělé buchty. Vyvinuté. Třeba Daena, ta má obří melouny.“ Rukama naznačil, že nemyslel ovoce, a oplzle křivil své masité rty.

Obrátil jsem oči v sloup. „Myslete někdy na to, že jsme vědci, a nenecháme se obalamutit magickým vymýváním mozku. Máme nevděčnou práci, protože musíme dokázat světu, že se dá existovat bez magie. Co si svět o nás pomyslí, když uvidí, že jsme zkorumpovatelní magickým šoubyznysem jako všichni ostatní? Navíc Čerkokněžníci jsou bulvární sračka. Děláte ostudu našemu Institutu.“

„Moc to žereš, Igu,“ řekl Oris a ukousl si sousto ze sušeného masa značky Baelor. Kdyby se pořád něčím necpal, nevypadal by jako vepř.

Teď mě doopravdy rozčílil. „Moc to žeru, jo? Naše poslání ti už nevoní? Nikdo tě tu nedrží, ty jeden... magosráči!“

„Hele kluci, nechte toho,“ ozval se Marv a rukou pokynul vstávajícímu Orisovi, ať si zase sedne a věnuje se jídlu. „Igu, koukni, co mám.“ Vytáhl dva šedé neohlazené kameny. Byla to dost průhledná snaha o změnu hovoru, ale zafungovala.

Zběžně jsem se na ně koukl. „Přeměněná hornina, nic zajímavého.“

„Kdepak,“ zazubil se kolega a odhalil mezeru mezi zuby, která kazila jeho jinak bezchybný vědecký výraz. „Když těmi kameny třískneš o sebe, vytvoříš díru o rozloze padesát metrů.“

„Beztak jsou očarované.“ Lidé nám nosili spoustu zvláštností, ale bohužel většinou se jednalo o podvody. Mágové se nás snažili zdiskreditovat při každé příležitosti.

„Chlápek, co mi je prodal, se zapřísahal, že ne. Pocházejí z daleka, až ze zemí za Ghiskarem. Na, můžeš je někde vyzkoušet.“ Marwyn natáhl ruce a mně nezbylo, než si ty šutráky od něj vzít. Očarované kameny sebrané z nejbližší skály. Při troše snahy bych mohl analyzovat, ze které. Pche. Strčil jsem je do kapes a raději se věnoval svému rozpracovanému projektu. Nedávno mámě došel magický prášek na praní prádla, a tak jsem se snažil vynalézt náhradu. Můj prášek už skvěle vyčistí skvrnu, ale prozatím odmítá ždímat. Matka patří mezi běžné konzumenty magie, kteří nevěří, že jednou věda magii nahradí. Další události však postup vědy bezpochyby zpomalily.

***

Odpoledne jsem práci zabalil a šel nakoupit na tržiště potraviny z matčina nákupního seznamu. Bylo horko jak v peci na chleba a celým náměstím hřměl jako vždy hlas Žebravého proroka. „Konec světa se blíží! Zřekněte se magie, dokud je čas! Uhaste hněv Rudého boha! Magie nás vede do záhuby, copak to nevidíte?“ Hned za jeho zády poletovala a poskakovala ve vzduchu magická reklama na obchod s exotickým ovocem tvořena žonglujícími hruškami, jako by se jeho slovům vysmívala. Stařec ji uraženě ignoroval. Prorok hlásal svá moudra každý den, a pokud ho nevyhnali strážníci, vyžebral si od turistů nějaké mince na jídlo. Jednou jsem zkoušel s ním hodit řeč, protože máme společnou myšlenku, ale starci straší ve věži a není s ním rozumná domluva.

Utlumil jsem v mozku jeho otravné vřeštění i štěbetající davy, protože jsem od vedlejšího stánku s fíky zaslechl zvonivý dívčí hlas, jako když zurčí potok. Automaticky jsem se otočil a uviděl dívku mých snů. Jako první mě upoutaly vlasy, které nebyly vyšisované do běla, jak to vidíte u každého občana Valyrie, včetně mě. Její zářivé vlasy tekly po zádech jako med lesních včel a honosily se stejnou barvou. A oči, ty krásné oči, když se setkaly s mými – fádně fialovými, mě očarovaly svou temnou hnědí. Na sobě měla modré jezdecké šaty, které zvýrazňovaly její plnou hruď a štíhlý pas. Vyzařovala z ní mladistvá energie, kterou spolu s exotickým vzhledem bezostyšně využívala k získání slevy na fíky. Nejspíš to byla dcera propuštěného otroka, protože co na knížecí trůn nastoupila Tyria, otroci do Valyrie nesměli. Ještě jsem mohl mít co do činění s barbarkou, která se zatoulala daleko od moře, ale tomu neodpovídal valyrijský oděv.

Uvědomil jsem si, že na ni civím. Musela vycítit můj pohled, protože se po mně ohlédla. Hned jsem sklopil oči a dělal, že mě hrozně zajímá barva pomeranče, který jsem zrovna držel v ruce.

„Iggy?“

Překvapeně jsem trhnul hlavou. Jak by mě taková cizokrajná kráska mohla znát? Krásné holky mě oslovovaly, když potřebovaly, ať jim uhnu z cesty nebo něco podám. Pořádně jsem si ji prohlédl.

„Val?“

Dívka přikývla a odhalila pravidelné zuby. Koukal jsem jako ghiskarec na vodovod. Z neznámé krásky se vyklubala moje spolužačka ze školy. „Vůbec jsem tě nepoznal.“

„To bude tou barvou na vlasy. Díky firmě Magické lokny už nemusíme všechny holky nosit obyčejné stříbrné vlasy. Můžeme mít barevné vlasy jako otrokyně, není to skvělé?“ Znělo to jako reklamní slogan. Valerinda pozvedla pravačku a poslala pár uprchlých pramenů nazpět na záda.

„A co ty oči?“

„Magicky obarvené. Bohužel to kouzlo vydrží jenom pár měsíců a stojí majlant.“

„Sluší ti to,“ špitl jsem a spolknul přednášku o škodlivosti magie. Musel jsem se kousnout do jazyka, protože vím, jak dokážu být otravný. Možná s nadužíváním magie maluju čerta na zeď, ale vím o tom svoje. Můj křeček Aegon by mohl vyprávět, a to doslova, co se stalo, když jsem ho měsíc krmil magicky ochucenou kukuřicí. Škoda, že už nežije, protože na mluvícího křečka se dají dobře balit holky. Fanatici, mezi které patří i Žebravý prorok, říkají, že magie přitahuje strašné a děsuplné Věci z podzemních hlubin, ale tak daleko do pohádek bych nezacházel.

Val zářila jako sluníčko. „Díky. Zato tebe jsem poznala hned. Vůbec ses od školy nezměnil. Jak se ti vlastně daří?“

„Jde to. A co ty?“ Nějak jsem se nechtěl chlubit svým zaměstnáním. Normálně se za něj nestydím, a tak jsem nechápal, co blbnu.

„Já žiju s otcem na venkově. Máme farmu na draky. Pomáhám otci se šlechtěním.“

„Já mám taky draka,“ vyhrkl jsem. Nejraději bych si nafackoval. To je fakt terno, mít draka, kterého si může dovolit každý Valyrijec. Někteří sice z útulku a malého, ale pořád je to drak.

„Ukážeš mi ho? Draci mě děsně zajímají. Profesionálně, ne jako mazlíčci.“

„Ehm, no víš, není to žádná extra rasa. Spíš podvraťák.“ Cítil jsem, jak se mi valí červeň do obličeje a stoupá ke kořínkům vlasů. Měl jsem si nafackovat předtím a vypadnout, než se ztrapním ještě víc. Z červenání před spolužačkou jsem už mohl dávno vyrůst.

„To nevadí. Stejně mám namířeno na parkoviště. Máš ho tam?“

„Jo,“ vypadlo ze mě. „Taky jsem ho nechal na odstavném parkovišti. Teda ji.“

Společně jsme se vypravili ve stínu dračích věží a podél ozdobných zdí dělících boháčské vilky od zvědavého plebsu k prostoru, kde si člověk mohl zaparkovat draka, když měl záležitosti v centru. Dračí věže sloužily jen opravdovým boháčům.

Val mlčky zhodnotila Punťu a vůbec se neošklíbala. Pohladila ji po tlamě a Puňta si to nechala líbit. Hned jsem poznal, že to Val s draky umí. „Už je stará.“

„Na mladšího draka nemám, ale Punťa mi stačí. Je dobrá kamarádka,“ řekl jsem po pravdě. 

Val přivedla černého draka z kryté stáje s obsluhou. 

„To je Antrax,“ představila mi ho. Ten určitě nepocházel z útulku. Nemusím být znalec, abych poznal válečného draka určeného k pustošení a požírání nepřátel. Jeho drápy by mohly lámat skály a přední tesáky dosahovaly velikosti a špičatosti kratší dýky. Punťa vedle Antraxe vypadala jako jeho zakrslé dítě. Raději jsem se neptal, kolik sežere a jestli má raději Ghiskarijce nebo černochy z Letních ostrovů.

Uznale jsem pokýval hlavou. „Vaše plemeno?“

„Ne tak úplně. Nedávno jsme ho koupili a teď ho cvičím. Máme ho na chov. Doufám, že za pár let zplodí úspěšného křížence válečníka a rodinného dráčka. Lidi teď chtějí něco většího k baráku a nestojí o to, aby jim drak podpálil střechu nebo je zašlápnul.“

Jako by Antrax slyšel narážku, zvedl hlavu a vychrlil plameny. Val ho chvíli peskovala, než se zase obrátila ke mně. „Máš něco důležitého? Napadlo mě, že bychom se mohli proletět a poklábosit, když jsme se tak dlouho neviděli.“

„Nic nemám,“ zalhal jsem. Matka by byla jiného názoru, protože mě čekala s nákupem a já jsem měl v tašce jenom polovinu seznamu. Ale jak často se poštěstí osamělému vědci, aby ho na výlet pozvala krásná dívka? Sice obarvená Valyranka, ale pořád kočka a Oris by za takové rande prodal náš Institut. 

„Skvělé,“ zazubila se dívka. „Zaveď nás na nějaké zajímavé místo. Valyrie je tak krásná a já nikdy nemám čas se tu porozhlédnout.“

Srdce mi poskočilo. „Víš co? Ukážu ti celou Valyrii.“ Nasedl jsem na Punťu a nasměroval ji k Dračí hoře. Je to vyhaslá sopka a zároveň nejvyšší místo široko daleko. Vždycky jsem snil, že tam budu vodívat svoji holku, protože je odtamtud krásný rozhled na město. Jednu chvíli jsem se bál, že dýchavičná Punťa tu výšku nezvládne a obrátí si to nazpět do města, ale nakonec se s vypětím sil vyškrábala až na vrchol.

Draky jsme nechali volně pobíhat a než jsme si sedli na úpatí kráteru, nenápadně jsem skopnul do křoví pozůstatky předešlých pikniků, jako jsou rozbité láhve a prezervativy z ovčích střívek.

„Je tu krásně,“ řekla Val a zasněně hleděla na věže a střechy, nad kterými kroužili draci se svými jezdci, ne větší než holubi. „Všechno z výšky vypadá tak titěrné. Proto miluji létání na dracích.“

„Je tu krásně,“ opakoval jsem jako trdlo. Kam se poděly ty krásné věty, kterými jsem v denních snech ohromoval slečny?

Val se položila na záda, ruce si dala pod hlavu a se zavřenýma očima a úsměvem na rtech myslela na bohové ví co. Napodobil jsem ji, ale koutkem oka jsem dívku pozoroval a dumal, jestli bych mohl mít takovou holku, kdybych nebyl mizerně placený vědec. Představoval jsem si, jak s Val pěstuju draky na farmě jejího otce. Každý večer létáme na ušlechtilých dracích nad nezačouděnou krajinou a pak se milujeme v trávě za hudby cvrčků. Byla to tak živá představa, že mi napnula kalhoty na nepatřičných místech. Zase jsem získal barvu rajčete. Rychle jsem zaplašil erotické myšlenky a otočil se nenápadně na bok.

Do stehna mě píchnul kámen, který ještě pořád dlel v kapse. Připomněl mi, že jsem měl provést experiment. Ale k čemu? Abych odhalil další magický podvod? Ta hornina mohla pocházet klíďo píďo přímo z hory pod mou zadnicí. Zlostně jsem kámen vytáhl a mrštil s ním do zarostlého sopečného kráteru. Jeho bratříček letěl hned za ním. O chvíli později mi připadlo, jako by se hora otřásla, ale Valerinda si ničeho divného nevšimla. 

Po hodině strávené na hoře vzpomínáním na dětství a lelkováním se Val omluvila, že musí letět domů. Kul jsem železo, dokud bylo žhavé.

„Uvidíme se ještě někdy?“ Doufal jsem, že to neznělo dychtivě.

„Moc často do Valyrie nelétám, ale až budu mít cestu, pošlu ti dopis.“

Srdce mi zkoušelo prorazit hruď. Třesoucí rukou jsem na kus papíru z vědeckého bloku napsal adresu a rozloučil se. Dlouho jsem pozoroval vzdalujícího se černého draka, až z něj byla tečka na obzoru. Škoda, že se Val nemohla ve městě zdržet. Pozval bych ji do útulné hospůdky. V práci bych frajeřil, že mám holku. Samozřejmě bych si vymýšlel, protože jsem z Val netahal informace o jejím soukromí a nejsem takový blázen, abych si myslel, že jsem ji něčím okouzlil. Nejspíš s někým chodí a možná je i zasnoubená. Nic z toho by mi nezabránilo vyvolávat u kamarádů závist a nevěřícné pohledy.

Do práce jsem už nedošel, a tak moje dobrodružství a možná i začínající vztah s krásnou holkou zůstal navždycky utajen. Ani matce jsem se nemohl svěřit, protože ta zuřila. Ani Žebravý prorok se tak nevztekal, když se na něj jednou zřítila nahnilá magická reklama. Svůj výlev zakončila notoricky známým posteskem nad nezdárným synem. Škoda, mami, že jsem tě zklamal. Měl jsem tě ve všem poslechnout. Už nikdy se nedozvíš, jak je mi to líto.

Nesmím brečet, protože si rozmazávám text. Stejně jsem se moc rozepsal. Raději pojďme k věci. V noci jsem se probudil, protože zadrnčely okenní tabulky. Díval jsem se z okna do tmy prosvětlené pouličním osvětlením, ale nic divného jsem nezaregistroval. Pak se místnost silně otřásla a já jsem uviděl světlo ve směru Dračí hory. Že by se probudila sopka?

Vyběhl jsem na střechu a vytáhl Punťu ze stáje. Z ulice jsem slyšel rozčílené hlasy, protože otřesy probudily i sousedy. Ve vzduchu jsem zamířil ke kroužícím drakojezdcům, kterých přibývalo. 

Pozoroval jsem, jak s hrozným řachotem vylétl z Dračí hory červený gejzír a zasypával město kapičkami ohně. Punťa se splašila a prchala pryč od sopky. Marně jsem ji přemlouval a klel. Další draci Punťu následovali a jiní vyčkávali, co se bude dít dál. Sopka se tvářila, že si předtím jenom odplivla a teprve se hodlá rozparádit.

Můj drak se zastavil ve vzduchu až pár kilometrů od Valyrie. Dračí hora v tu dobu svítila jako obsidianová magická svíce a řvala jako rozzuřený drak. Nemohl jsem cítit otřesy, ale v nepřirozené záři jsem viděl, jak se v oblacích prachu bortí nejvyšší věže města. Starý hrad vydržel dlouho, ale pak se sesunuly i jeho honosné věže ve tvaru dračích soch. K ránu se objevily v půdě kolem města oranžové trhliny a rozvětvovaly se jako krvavé vlásečnice v kůži.

My vědci nevěříme na náhody. Většinu podivností ve světě způsobuje magie a zbytek se dá vysvětlit vědou. Chtě nechtě jsem si musel přiznat, že otřesy začaly poté, co jsem hodil do sopky magické kameny. 

Sopka nepřestávala běsnit a Valyřané panikařili na svých dracích. Nechci vědět, co se dělo na zemi. Až za úsvitu jsem si vzpomněl na matku. Musel jsem být v šoku, jinak si nedokážu vysvětlit, že jsem ji nechal na pospas běsnícímu ohnivému živlu. Pobízel jsem Punťu ostrými kopanci do žeber, abych ji otočil směrem k té hrůze, ve kterou se proměnila vznešená Valyrie. Přesto jsem se domů nedostal. Žár jako v ocelárně drakovi nic nedělal, ale pro jezdce byl nesnesitelný. Doletěl jsem, jak nejblíže horko, kouř a Punťa dovolily, ale z města zbyly jenom hořící ruiny obklopené červenou řekou. Punťa se celá šťastná otočila o stoosmdesát stupňů a mávala flekatými křídly, co jí síly stačily. Tentokrát ze sebe vydolovala závodní výdrž, protože jsme se zastavili až u pobřeží. Během zběsilého útěku jsem se k městu otočil jenom jednou. Uviděl jsem, jak se nad vzdalující Valyrii vznáší temný mrak démonských tvarů a napřahuje pařáty směrem k místu, kde ještě včera leželo nejkrásnější město světa. Nejspíš to byla představa z vyčerpání a nadýchaných zplodin. Pak se ozval podivný zvuk, jaký jsem ještě neslyšel. Znělo to jako rrrrr-hlorrrrr. Celá Valyrie se vzápětí potopila do vřící tekutiny barvy a konzistence kečupu. Zavřel jsem oči a otevřel je až při závanu mořského vzduchu.

***

A tak jsem já, Igor Targaryen, obyčejný vědec, zničil Valyrii. Když se podívám na východ, stále vidím černý kouř, i když Valyrie musí být dávno schovaná za obzorem. Obávám se, že zkáza nepostihla jenom hlavní město, ale i celou Valyrijskou državu. Nejsem si jistý, jestli otáčím hlavu z nostalgie, anebo vyhlížím obrovského černého draka nesoucího útlou postavičku.

Nasedl jsem na loď napěchovanou uprchlíky a i s Punťou míříme do prdele nazvané Dračí kámen. Žije tam můj strýc Maegor a učí barbary jíst příborem nebo tak něco. Kdysi měl ve Valyrii obchod s dračím žrádlem, než ho kontroloři přistihli při fixlování cen. Při troše štěstí mě nevyhodí. Nejspíš ani nebude po Valyrii truchlit, až se dozví o její zkáze. 

Povídka č. 11

PRINC

Rowan si znuděně pohrával se svým pohárem vína. Hlavu měl podepřenou a čas od času vzhlédl a rychlým pohledem přelétl místnost. Seděl v čele dlouhého mahagonového stolu, do kterého byly vyřezány dračí hlavy a plameny ohně. V místnosti bylo šero a byla zde cítit sladká vůně kadidla. Na stěnách visely velkolepé tapisérie s vyobrazenými mapami celého světa a na podlaze se rozkládal tlustý vyšívaný koberec.

U stolu sedělo čtrnáct postav. Každá z nich na sobě měla skvostný oděv z barevného brokátu zdobeného perlami a barevnými sklíčky. Někteří z mužů měli na hlavách velké turbany, ze kterých jim čouhala dlouhá paví pera. Starší muži měli zakroucené kníry, které si většina z nich omotávala stříbrnými a zlatými drátky. Lidé v místnosti si očividně dávali záležet na tom, aby bylo vidět jejich bohatství a moc. Kolem stolu pobíhala spoře oděná pážata a roznášela víno, likéry, zákusky a ovoce. Na stole se rozkládala obrovská mapa Valyrijské državy, která byla zatížena pozlacenými svícny.

„Já říkám, že Ghiskarci se neodváží uzavřít cestu, dokud držíme jejich osady- tady a tady,“ ukázal otylým prstem jeden ze sedících. „Jsou to proradné krysy, ale z této osady pochází to málo, co mají.“ Pár dalších mužů souhlasně zabručelo.

Vysoký mladý muž na konci stolu vstal a obešel stůl k muži, který právě hovořil.

„A když ji zablokují, tak co? Valyrie je největší impérium, které bylo kdy vybudováno. Závisí snad náš obchod na jedné hloupé cestě?“ zeptal se muž a založil si ruce. Muži kolem něj začali horečnatě přikyvovat.

„Keraon má pravdu- bude nám snad chybět kyselé Ghiskarské víno? Vždyť vína ze západu jsou stejně chutnější,“ řekl muž ve fialovém rouchu s vyšitým kentaurem na hrudi.

„Možná se ti to bude zdát k nevíře, ale vždy nejde jen o víno,“ prudce se postavil postarší muž s dlouhým vousem.

„Ne? A o co jde tobě? O vyhublé Ghiskarské děvky?“ zašklebil se muž ve fialové.

„Beryon na rozdíl od tebe nemá dcery,“ zasmál se snědý mladík s tyrkysovým turbanem. Muž ve fialovém zrudl a uhodil pěstí do stolu.

„Nenechám se urážet nějakým sprostým Lowynem. Váš rod byl po staletí sotva honáky ovcí.“

„Budiž. Alespoň honáci ovcí nešoustají vlastní dcery,“ odpověděl mladík v turbanu.

„Za tohle bychom tě měli nechat uhořet, ty zatracený bastarde!“

„Jak si mě to nazval?“

„A dost!“ uhodil pěstí do stolu princ Rowan a všichni najednou ztichli a podívali se na něj.

„Pro dnešek už stačilo. Další setkání odkládám na pozítří. Děkuji, moji pánové,“ princ vstal ze židle a rychlým krokem odcházel z místnosti. Muži se neochotně zvedali z měkkých polštářů a následovali ho. Když byl princ již na konci impozantní mramorové chodby s pozlacenými sloupy, kdosi se dotkl jeho ramene.

„Milosti, prosím o prominutí,“ řekl zadýchaným hlasem muž, který se předtím pohádal s mladíkem v turbanu.

„Ano, lorde Qerlyne?“ princ si zamnul spánky a v duchu ho proklel.

„Milosti, zajisté sis všimnul, jak se mnou ten mladý Lowyn hovořil. Nerad bych vnášel nějaké nešvary mezi Nejvyšší, ale-“ Princ ho přerušil:

„To je přesně to, o co se snažíš. A teď mě omluv, mám neodkladné záležitosti k vyřízení.“ Princ se otočil na podpatku, takže nemohl vidět zamračenou tvář lorda Qerlyna.

Nad Valyrií jasně svítilo polední slunce a přes město pofukoval tichý vánek. Princ spěchal přes otevřenou chodbu svého paláce, aby si mohl sundat nepohodlné formální oblečení. Když za sebou zavřel dveře své komnaty, těžce si oddychl a rychle si nalil pohár vychlazeného vína. Poté se zakousl do zeleného jablka, které leželo na jeho nočním stolku, a zavolal služebnou, aby mu pomohla sundat těžké roucho.

Když se konečně převlékl do pohodlných hedvábných kalhot béžové barvy a oranžové vyšívané tuniky, posadil se na svůj rozměrný balkon a dal zavolat svoji sestru. Nejdřív rada Nejvyšších, a teď tohle. Dnes bude nepříjemný den, pomyslel si a nalil si další pohár.

Jeho sestra ho nechala čekat dlouho. Měl již snězený druhý předkrm, když teprve dorazila a s našpulenými rty se posadila naproti němu.

„Sestro.“

Jeho sestra Lerra pohodila hlavou a zadívala se na město. Kolem hlavy měla zapletené copánky z pískově žlutých vlasů. Kolem krku jí visely těžké náhrdelníky s přívěsky ve tvaru květin a měla na sobě jednoduché černé šaty se zlatými výšivkami. Měla vysoké lícní kosti a úzké rty, v jednom kuse sevřené v tichém odporu.

„Už je čas, abys přestala držet smutek,“ řekl mírným hlasem a natáhl k ní ruku. Lerra se odtáhla a nahněvaně se na něj podívala.

„Tvoje truchlení se začíná pomalu měnit v zapšklost a, nerad to říkám, možná i zradu svého nejvyššího prince,“ zadíval se na ni a nabral si lžíci mléčné polévky.

„Zradu? Tak teď mi i vyhrožuješ?“ nadzvedla obočí. Výborně, stále se mnou mluví, usmál se v duchu.

„Nikdo ti nevyhrožuje. Jenom si myslím, že je na čase, abys na něj zapomněla.“

„Zapomněla? Byl to můj muž!“

„Ano, já vím. Ale teď už není.“

„Kvůli tobě a tvé hloupé válce!“

„Není to moje válka. A co hlavně, smrt tvého manžela nebyla moje chyba! Sám se nabídl, že pojede vyjednávat s Tichým společenstvem. Jak jsem měl vědět, že jsou to zrádcovské děvky?“

„Jsi princ celé Državy. Ty bys prostě měl vědět,“ jeho sestra vyskočila na nohy a chvíli zírala na sluncem zalité město. „Stejně nechápu, jak se to vůbec přihodilo. Každá nevěstka by byla lepší vládkyní než ty.“

„Za tyhle slova bych ti mohl nechat vyříznout jazyk.“

„Tak pojď, udělej to! Stejně mi už na ničem nezáleží!“ zakřičela Lerra a rozhodila rukama. Ach sestro, ty máš talent pro drama. Rowan si uvědomoval, že jeho sestře na jejím manželovi nikdy nezáleželo, tak nechápal, proč hraje toto divadlo. Byla to intrikánská potvora jako její matka, budiž jí země lehká, která obvykle dokázala člověka dostat tam, kde ho chtěla mít. Teď se zřejmě snažila vzbudit soucit. Nu, toho se jí ode mě nedostane, pomyslel si princ.

„Posaď se,“ řekl klidným hlasem a pokynul jí k židli. Chvíli čekal, a když se sestra nehnula z místa a stále nepřítomně zírala na město, postavil se a opatrně přišel k ní. Chtěl jí položit ruku kolem ramen, ale pak si to rozmyslel.

„Vím, že je to pro tebe těžké, ale život musí jít dál. Jeden manžel zemřel, tak ti budeme muset najít nového...“ Lerra se na něj nevěřícně otočila.

„Nového? To ho mám prostě nahradit?“

„Každý je nahraditelný,“ řekl s mírným úsměvem. V očích jeho sestry se cosi zablesklo.

„To je pravda,“ pronesla po chvíli.

„Takže souhlasíš s tím, že bych ti měl najít nového manžela?“

„Předpokládám, že už jsi to stejně udělal. Tak, kdo je ten nešťastník?“ povzdychla si.

„Gaeron Targaryen.“

„Ten stařec? Ty očekáváš, že si vezmu dědka nad hrobem?“

„Přemýšlej nad tím,“ řekl jí a posadil se zpět na svou židli. Viděl, že jeho sestře se div nezavařil mozek, jak urputně spřádala plány a zvažovala výhody. Po chvíli se nejistě otočila.

„Ne,“ řekla pouze a posadila se naproti němu.

„Ne? A smím se zeptat proč?“ Krev mu vřela ve spáncích. Já už jsem ji tomu proklatému Targaryenovi nabídl a on souhlasil.

„Chápu, že si myslíš, že jsem pouze po penězích lačnící husa. Jenže já jsem také po moci lačnící husa,“ řekla a napila se z jeho poháru.

„Targaryenové jsou jedni ze Čtrnácti. Gaeron má pouze potomky na Dračím kameni. Jestli by byl Pán milosrdný, stihli byste zplodit děti a potom... Nu, ty víš, jak to chodí.“

„Targaryenové nejsou vládci Valyrie,“ řekla a pronikavě se na něj zadívala.

„Co tím naznačuješ?“ zeptal se, i když už předem znal odpověď.

„Mellanye je teprve čtrnáctiletá panna. Sám víš, že by tě nereprezentovala tak jako já,“ pokrčila rameny a utrhla si kousek chleba.

„Možná je naší sestře teprve čtrnáct, ale je daleko vhodnější na to, aby byla manželkou prince.“

„A co je na mě špatně?“ usmála se.

„Sama to víš. A navíc, nevypadalo by dobře, kdybych si vzal vdovu.“

„Ach, ty se staráš o to, jak by to vypadalo. To je snad poprvé, kdy se staráš o to, abys naši rodinu neuváděl v hanbu,“ odsekla Lerra.

„Vezmeš si Gaerona a tím jsme spolu skončili. Máš čtrnáct dní na to, aby ses vystěhovala z věže svého bývalého manžela.“

„Ty mi nepřikazuješ.“ Princ se prudce natáhl přes stůl a uhodil ji do tváře. Na líci jí zůstala velká červená skvrna, kterou si začala třít bledou dlaní.

„Špatně, drahá sestro.“

KNĚZ

Meryon byl zrovna v zahradách paláce s knihou v klíně, když k němu přispěchal poslíček se vzkazem od prince Rowana.

„Je to prý naléhavé,“ řekl chlapec a s úklonou odešel.

Meryon již měl svá nejlepší léta za sebou, ale stále měl bystrou mysl a užitečné vědomosti, díky kterým byl schopen sloužit již pěti princům. Princové Valyrie se vždy volili na pět let s tím, že mohli být zvoleni znovu, pokud se osvědčila jejich služba. O tom, kdo bude princem, rozhodovalo Čtrnáct Nejvyšších, společenstvo mužských zástupců z nejbohatších a nejmocnějších rodů Valyrie, kteří sídlili ve věžích nad městem. Každá z palácových věží byla provedena ve stylu daného rodu, s vytesanými znaky a barevnými ozdobami. Tělo paláce bylo vyvedeno z barevného mramoru s pozlacenými prvky. Kolem paláce rostly mohutné palmy a nádvoří zdobily kvetoucí oleandry.

Meryon spěchal mezi mramorovými fontánkami s obarvenou vodou do středu paláce, odkud vedly schody do věže vládce Valyrie, momentálně prince Rowana. Všude kolem pobíhaly služebné s tácy s jídlem, džbány s vodou a vínem, a velkými vějíři z pavích per. Ve Valyrijské državě bylo otroctví oficiálně zakázáno, ale Meryon věděl, že většina ze sloužících v paláci nemá o mnoho lepší podmínky, než by měl ten nejlevnější otrok. Většina z Nejvyšších byli arogantní hlupáci, kterým šlo pouze o to, udržet se co nejdéle u moci, a Meryon je více či méně všechny nesnášel. Ale jeho úlohou bylo sloužit, a tak dělal svou práci.

U schodů vedoucích do věže stáli dva strážní, odění do lehké měděné zbroje a rudého hedvábí značícího jejich vysoké postavení mezi vojáky. Když si všimli Meryona, pokývli mu a rozevřeli svá kopí. Meryon rychle chvátal do schodů, ale částečně mu bránilo dlouhé rudé kněžské roucho a částečně bolavá kolena. Než vyšel do poloviny schodů, ztrácel již dech. Než se dostal ke dveřím prince Rowan, byl již zadýchaný a srdce mu divoce bušilo.

„Jeho Milost tě již očekává,“ řekl strážný a otevřel mu dveře. Meryon opatrně vešel do místnosti, těžce oddechujíc. V komnatě bylo šero, tkané barevné závěsy byly zatažené. V rohu místnosti bylo zapáleno několik svící a Meryonovi chvíli trvalo, než si jeho oči přivykly tmě.

„Jsi tu rychle,“ ozval se bezvýrazný tichý hlas z rohu místnosti. Kněz přistoupil blíž.

„Posel řekl, že to bylo naléhavé,“ odpověděl.

„Řekl? Posaď se,“ princ mu přisunul křeslo k jeho. Meryon se posadil a nepohodlně se zavrtěl. Princ měl hlavu v dlaních a jeho dlouhé hnědé vlasy mu spadaly kolem úzkých ramen. Na stolku vedle něj stál prázdný džbán s vínem.

„Nesuď mě, měl jsem dlouhý den,“ řekl princ po chvíli.

„Milosti?“

„Vidím, jak zíráš na ten prázdný džbán. Přísahám, že nejsem opilec jako můj předchůdce.“

„Ovšemže ne, Milosti,“ uklidnil ho kněz.

„Všechno se mi hroutí pod rukama, Meryone. Nevím, jak dlouho to ještě udržím,“ řekl princ zastřeným hlasem.

„Država si nikdy nevedla lépe, Milosti. Kromě drobných problémů je všechno v pořádku...“ Princ ho přerušil:

„Zdají se být drobné, ale věř mi, že jsou hluboce zakořeněné. Všude kolem mě jsou nepřátelé, nemůžu se spolehnout na nikoho...“

„Na mě se spolehnout můžete, Milosti,“ kněz mu opatrně položil ruku na rameno.

„Já vím,“ vzhlédl k němu a hloupě se usmál. „To je, proč jsem tě dal zavolat.“

„Očekávám vaše příkazy,“ odpověděl Meryon.

Princ si stoupnul, jako by ho neslyšel, a postavil se k oknu. Dvěma prsty udělal škvíru mezi zataženými závěsy a tmavou místnost prořízl paprsek zlatého světla.

„Síla Državy spočívá v dracích. Kdo je ovládá, ovládá říši. Ale nikdo neovládá všechny draky. Můžu být tedy princem celé Državy, ale nikdy nebudu jediným opravdovým vládcem. Jsem jenom loutka, záminka k tomu, aby ostatní mohli ožebračovat říši. Ty jsi chytrý muž, Meryone, jistě víš, proč jsem byl zvolen právě já,“ princ se k němu pomalu otočil. Kněz na sucho polknul.

„Protože... protože vás Čtrnáct vybralo...“ začal koktat.

„Ano. A víš, proč mě vybralo? Protože náš rod je nejslabší. Ullyrionům patří jenom dva draci, přičemž některé rodiny mají až pět. Víš, co to znamená? Že ve skutečnosti já mám nejméně moci,“ princ se uchechtl a začal nervózně chodit po pokoji.

„Ale já už jsem unaven. Unaven z jejich intrik a zrad. Přišel čas, aby Država měla konečně jednoho vládce, opravdového vládce, a... Už jsem ti říkal, kde spočívá moc Valyrie?“ otázal se.

Kněz přikývl. „V dracích, Milosti.“

„To je správně,“ odvětil princ a zadíval se na něj. Meryon chvíli nechápal, ale když mu došlo, kam princ míří, otevřel ústa a slova mu uvízla v hrdle.

„Tvůj řád ovládá draky, ty ovládáš váš řád a já ovládám tebe. Je to tvoje svatá povinnost mi je poskytnout.“

„Milosti, mým úkolem je nejen sloužit, ale i poskytovat rady,“ řekl konečně kněz, když našel správná slova.

„A jak zní tvá rada?“ princ Rowan nadzvedl obočí.

„Nedělejte to, Milosti. Pán Světla nám dal toto všechno tak, jak to je. Není naším údělem to měnit.“

Princ si odfrkl. „Ty jsi mě nepochopil. Já to nedělám kvůli sobě, já to dělám kvůli lidu.“

„Milosti, prosím o prominutí, ale lid příliš nezajímá, kdo jim vládne. Chtějí nízké daně, dobrou úrodu a mír...“

„Mír! To je ono. Já jim chci poskytnout mír, rozumíš? Když bude jeden vládce, který bude vládnout dobře a spravedlivě, mír se udrží,“ řekl princ s pomlasknutím.

„Milosti, nemám právo odporovat vám, ale myslím si, že se mýlíte...“

„No, nezbývá nám, než to vyzkoušet, ne?“ Princ se na něj zadíval a Meryon kromě hněvu a pozůstatků vína viděl v očích prince ještě něco. Něco, co ho vysoce znepokojilo.

NOVIC

„Ne, takto to ta kniha neříká. Znovu.“

Alenovi z věčného mžourání do knih při slabém osvětlení už slzely oči. Směsice kouře ze svící a prachu ho štípala a nutila si oči protírat klouby prstů, čímž se pálení ještě zhoršilo. Čtecí sklo si dal blíže a k očím a zamžoural na zažloutlé stránky.

„Čtrnáct plamenů porodilo děti ohně a ty se usídlily v jejich hnízdě. Draci byli s posvátnými ohni spoutáni a dodnes neopustili jejich lůno. Jediný způsob, jak potomky ohně ovládat, je pomocí rohů utepaných Valyrijskými kováři a posvěcených Rudými kněžími. Rovněž existují rohy ovládající Čtrnáct plamenů. Pomocí ohně ze Čtrnácti plamenů valyrijští kněží provádí své rituály. Pokaždé, když někdo bude chtít ohnivé matce vzít jejich dítě, musí za to posloužit můj život...“ Starý kněz ho přerušil.

„Položit svůj život,“ řekl se zakašláním.

„Položit svůj život,“ zopakoval novic a zamračil se. Čtecí sklo se mu zamlžilo, a tak ho otřel do rukávu svého béžového šatu.

„Jména Čtrnácti plamenů znějí: Tohrozo, Qelysson, Harvazan, Dracarys, Lenver...“ Alen se odmlčel. Starý kněz seděl se spadenou hlavou ve svém křesle a tiše chrápal. Alen chvíli setrval na svém místě a poté se začal opatrně plížit z místnosti. Po špičkách se blížil ke dveřím, nervózní z toho, že kněze probudí praskání podlahy pod Alenovými chodidly. Kněz hlasitě zachrápal a chlapec si myslel, že je to jeho konec. Ale starý muž si pouze pomlasknul a pokračoval v hlubokém spánku. Alen se dostal z místnosti a tiše za sebou zavřel dveře, srdce mu divoce tlouklo. Rozhlédl se po chodbě, ale nebyl zde nikdo k vgidění. Vzápětí si uvědomil, že je čas večeře a většina noviců je pravděpodobně v jídelně. Vydal se tím směrem po dlouhé tmavé chodbě, celé z vytesávaného kamene. Na chodbě nebyla žádná okna, ale na stěnách plály zářící pochodně. Míjel malé studovny plné zaprášených knih, modlitební komůrky s hořícími ohni v koších a další svatyně zasvěcené R’hllorovi. Když se konečně dostal do blízkosti jídelny, chřípí se mu vyplnilo vůní pečeného králičího a čerstvého chleba. Byla to chudá krmě, ale pořád lepší, než co jídával jako malý chlapec.

Alen osiřel, když mu byly tři roky. Jeho rodiče byli zabiti princovými vojáky, ovšem Alen se nikdy nedozvěděl za co. Měl sestru, které bylo v té době jedenáct, a ta ho vzala do sirotčince, zatímco si sama chodila vydělávat na trh, kde čistila boty urozenějším obyvatelům Valyrie. Jednoho dne se sestra nevrátila a Alen o ní od té doby neslyšel. Když mu bylo čtrnáct, rozhodl se, že ho v životě nic nečeká a že by se mohl přidat k Rudým kněžím. Tak by měl alespoň o pravidelnou stravu a střechu nad hlavou postaráno. Přestože ho učení nebavilo, nebyl nikdy v životě šťastnější. Potkával spoustu dalších noviců, chlapců jeho věku, a s mnohými z nich navázal přátelství.

Když vešel do jídelny, rozhlížel se po nějaké známé tváři. V rohu místnosti seděl jeho přítel Yon, který právě dojídal poslední sousto chleba. Alen k němu vesele přišel s úsměvem na tváři.

„Zrdhnul jsem,“ zazubil se. „Co budeme dělat?“

„Nechceš se nejdřív najíst?“ zeptal se mírně otylý Yon s plnou pusou.

„Nemám hlad,“ pokrčil rameny.

Yon se na chvíli zamyslel a potom vstal. „Dnes mají upalovat dva zajatce z Tichého společenstva. Nepůjdeme se podívat?“

„Jdeme!“ zavelel Alen. Upalování nepřátel bylo ve Valyrii celkem obvyklé, ale stejně se většinou při té příležitosti sešla polovina města.

Chlapci vyšli z jídelny a plížili se po chodbě vedoucí k východu z budovy. Po cestě nikoho nepotkali, většina noviců byla v jídelně a kněží na ně buď dohlíželi, nebo měli své vlastní povinnosti. Alen očekával, že pár z nich bude rovněž na upalování, ale doufal, že se jejich dva obličeje v davu ztratí a nikdo je nepozná.

Byli zrovna v půli chodby, když uslyšeli zvuky ozývající se z hlavní svatyně. Byla to obrovská místnost, kam měla většina kněžích odepřený přístup a žádný z noviců se tam nesměl nikdy jít podívat. Ale Alen věděl, že v místnosti hoří posvátný oheň, z jehož síly čerpají kněží svou víru a je používán k podpalování obětí a podobným rituálům. Slyšel, že je to obrovský koš, ve kterém hoří oheň tak žhavý, že není radno se k němu příliš přibližovat, aby vám nevzplály šaty. Ve svatyni byly prý rovněž uloženy rohy, kterými se dali ovládat draci a sopky. Alena magie fascinovala a vždy toužil po tom, aby ty bájné rohy viděl. Jenomže dveře od svatyně byly vždy zamčené a perfektně strážené. Proto chlapce překvapilo, když viděli, že jsou dveře nyní doširoka otevřené a z místnosti se ozývají zvuky.

Alen opatrně vešel dovnitř, když na svém krku ucítil chladný dotyk oceli.

„Ani se nepohni, nebo to bude poslední věc, co uděláš,“ řekl muž držící mu dýku pod krkem. Alen opatrně přikývnul. Do místnosti vešel i jeho přítel Yon, který oněměl strachem, tudíž mu ani nebylo třeba říkat, aby se nehýbal.

Místnost nebyla tak velká, jak očekával. Dominoval jí obrovský plamen, který hořel přímo uprostřed a zahaloval místnost žárem. Zvláštní bylo, že z něj neunikal téměř žádný kouř, který by jinak místnost měl zaplňovat. Na stěnách visely rohy, o kterých Alen tolik snil. Nemohl spočítat, kolik jich tam bylo, ale každý vypadal jinak. Byly tam rohy černé jako uhel se zlatými rytinami, rohy v barvě porcelánu, rohy z mědi a stříbra, od nejmenších až po ty veliké, větší než malé dítě. Kdyby Alen neměl nůž na krku, byl by nejspíš fascinován jejich nádherou.

„Ty seš jeden z nich?“ řekl mu hlas.

„A-ano, učím se n-na kněze,“ zakoktal Alen.

„Takže víš, jak s tím zacházet?“ zeptal se muž.

„Ne, pane. Nikdy jsem tu nebyl.“

„Cože?“ muž mu přitiskl čepel těsněji ke krku.

„N-nemáme sem přístup. Pusťte mne, prosím,“ skoro zašeptal.

„Ne. Potřebuji tebe i toho imbecila, co se třese támhle v rohu,“ ukázal volnou rukou k Yonovi. Muž povolil stisk a zakašlal.

„Které z těch rohů ovládají sopky a které draky?“ zeptal se příkrým hlasem.

„Já… já nevím, pane.“ Slzy se mu začaly hrnout do očí.

„A co ty, ty to víš?“ otočil se i s Alenem směrem k Yonovi. Yon pouze zavrtěl hlavou.

„Zatraceně,“ zamumlal muž předtím, než s Alenem trhnul směrem k rohům a přitiskl mu nůž pod bradu prudčeji.

„Který z těch zatracených rohů ovládá draky Ullyrionů?!“

„Já nevím, pane. Jak se ten drak jmenuje?“ odpověděl mu s úzkostí v hlase.

„Co já vím, Draconys nebo tak nějak,“ odsekl mu. Alenovi se v hlavě rozsvítilo. Vzpomínal si, jak četl o dynastii Ullyrionů a že jeden z jejich draků se skutečně jmenoval Draconys. Údajně to byla velká bestie s černými křídly a zlatými růžky, která chrlila oheň v barvě zlata.

„Nemám sklo,“ zamumlal Alen.

„Cože?!“ přiostřil hlas.

„Moje čtecí sklo. Bez něj nic nepřečtu,“ řekl se zoufalstvím v hlase.

„Nemám čas na tvoje nesmysly- který z těch zatracených rohů to je?“ zakřičel na něj. Alen nechápal, proč si muž nemůže přečíst název rohu sám- jména byla vždy zavěšena pod rohy, vyryta úhledným písmem. Tohle Alen viděl, přestože samotná písmena byla rozmazaná a mohl pouze odhadovat, co říkají. Frustrovaně vzdychl.

„Já nevím! Asi tam ten velký černý v rohu.“

„Ty, nestůj tam tak a podej mi ho,“ zakřičel na Yona. Ten se po chvíli vzpamatoval a rozešel se směrem k němu.

„Co se to tady děje?“ ozval se hlas od dveří. Muž, co Alena držel, se otočil a povolil sevření. Poté se všechno seběhlo tak rychle.

Nejvyšší kněz stojící u dveří se vrhl k jednomu rohu na okraji místnosti a hodil ho do posvátného ohně. Yon bral roh ze stěny, který mu vzápětí vypadl z rukou, jak do něj Alen strčil. Kněz pokračoval v házení rohů do ohně, když muž v kápi chytnul Yona pod krkem a zařval přes celou místnost:

„Zatrub na něj! Hned!“

Yonovi se po tvářích hrnuly slzy, jak pomalu zvedal roh k ústům a z plných plic na něj zatroubil.

„Ne!“ podařilo se Alenovi pouze vyhrknout, když viděl, jak se jeho přítel kácí k zemi se zrudlým obličejem. Země pod nohama se mu zachvěla. Upadl a roucho mu chytlo od žáru s posvátného ohně. Viděl, jak muž chytá kněze pod krkem a vhazuje ho do plamenů, přičemž do ohně padají rohy, které měl starý muž v rukou. Ze stěn začaly padat zbývající rohy a Alen viděl, jak se zvětšuje plamen uprostřed místnosti. Na svých nohou cítil horké polibky plamene a poslední věc, kterou kdy viděl, byla tvář muže, který mu přiložil nůž ke krku.

„Vy jste měl být mrtvý…“ stihnul ještě zamumlat.

ŽEBRÁK

Vešel do putyky a rozhlédl se po místnosti zahalené kouřem. U stolů seděly skupiny námořníků, žebráků, anebo obyčejných opilců. Ve vzduchu byl cítit silný pach alkoholu, zvratků a potu. Některým mužům na klínech seděly nepříliš hezké nevěstky, které se daly koupit všude v ulicích Spodní Valyrie.

Tato část města byla tou nejchudší a nejvíce zapáchající čtvrtí v celé Državě a bydlely zde ty nejpochybnější existence- zloději, vrazi, nevěstky a žoldáci. Skrývali se zde uprchlíci před zákonem a nebylo bezpečné se zde procházet za denního světla, natožpak v noci. Městem protékala řeka, která se v této čtvrti měnila v zapáchající stoku plnou odpadků a mrtvých těl, která se občas vyplavila na břeh a hnila zde, dokud je nějaký zatoulaný pes nesežral. Nad rozpadlými domy, nevěstinci a krčmami se tyčil kopec, na kterém stál majestátní palác vládců Državy se čtrnácti nádhernými vysokými věžemi. Ten nejčistší mramor, pozlacené detaily a masivní fontány ostře kontrastovaly s blátem a hlínou Spodní Valyrie, kde její obyvatelé zvedali své zablešené hlavy k modré obloze a věžím krásnějším než nebe samo.

Zakřupalo mu v kolenech, jak si sedal na tvrdou dřevěnou lavici. Měl na sobě volné roucho, které kdysi možná mělo tmavě modrou barvu, ale pot, špína a moč jej této vlastnosti zbavily. Dlouhé slámově žluté vlasy mu padaly do zelených očí a na bradě měl dlouhý vous protkaný šedými prameny. Zdvihnul vrásčitou ruku s dlouhými nehty k hostinskému, objednávajíce si jeho každodenní korbel piva. Hostinský před něj postavil velký roh nevalně vypadajícího moku v barvě čerstvého bláta a on se z něj hltavě napil, až si potřísnil vous.

V rohu místnosti seděli u kulatého stolu námořníci, kteří přilákali jeho pozornost, až když začali zvedat hlasy a bušit pěstmi do stolu. Odhadoval, že polovina z nich byla z Ghisu a polovina v jihu Državy, protože, přestože mluvili Valryjsky, rozeznával jejich přízvuky. On mluvil pouze dialektem Spodní Valyrie, ale po letech strávených v jejích ulicích se naučil rozeznávat lidi podle toho, jak zněly jejich hlasy. Ghiskarci měli tvrdý, nelibě znějící přízvuk, který urozeným lidem trhal uši, kdežto lidé z jihu državy mluvili nesrozumitelně rychle, jakoby spojovali slova do sebe.

Námořníci hráli karty a pili jeden korbel piva za druhým, a většina z nich byla opilých tak, že si nemohli vzpomenout na svoje jméno. Nastražil uši, aby slyšel, co je předmětem jejich hádky.

„Lví královna má vždycky větší hodnotu než Jelení král!“ zařval jeden z mužů a uhodil tlustou pěstí do stolu.

„Ne, když ten dotyčný nemá žádného jiného Lva v rukou,“ opáčil Ghiskarec v černé tunice.

„Ale vždyť ty jsi taky nepotřeboval žádného jiného Draka, aby tvoje Královna porazila Harpyji!“ zavřískal další z Ghiskarců.

„Dračí královna má tu schopnost!“ odsekl muž.

„To není pravda! To by ji dělalo nejsilnější kartou, a všichni víme, že tou Ohnivý král! Ale i ten potřebuje Ohnivou královnu, aby porazil ostatní karty!“ zakřičel muž a prudce vstal.

„Ohnivý král není nejsilnější! Zimní ďábel je silnější kartou,“ postavil se druhý muž a naklonil se k muži, aby ho mohl vzít pod krkem.

„Nevím, jak to hrajete vy imbecilové v Ghisu, ale tady se to hraje takhle,“ řekl muž z Valyrie a odtrhl jednoho muže od druhého.

„Co si o sobě myslíš, ty Valyrijský bastarde? Že můžeš podvádět?!“ zakřičel další muž a uhodil korbelem do stolu.

Všichni ostatní v místnosti strnuli a sledovali spor u stolu námořníků. Cítili, že atmosféra v putyce začíná houstnout a všichni se těšili na pořádnou rvačku. Z ulice se ozývaly polekané hlasy a výkřiky žen, ale nikdo jim nevěnoval pozornost, protože jeden z Ghiskarců právě chytil jiného muže pod krkem.

„Tak my že podvádíme?“ zařval a uhodil ho pěstí do nosu, až se muž svalil na stůl, vylil veškeré nápoje a z nosu se mu vyhrnula krev. To už ale další muž hodil korbel piva po jiném námořníkovi, a ten mrštně vyskočil a srazil ho na zem, aby mu mohl rozbít čelist o podlahu. Žebrák si všimnul, jak majitel hostince odešel dozadu, mumlajíce si cosi o zasraných Ghiskarcích. Vrátil se pergamenem a brkem, aby si mohl zapsat škody, které námořníci napáchali.

V tom kdosi vtrhnul do hospody a z plných plic zařval:

„Pojďte se podívat! Ven!“ Všichni se začali zvedat ze svých židlí, znepokojení jeho vystrašeným pohledem. Muži se přestali prát a vyběhli ven na ulici, kde se srocovaly davy ječících lidí a plakajících dětí. Žebrák se odšoural k prahu hostince.

Po ulicích pobíhali muži, ženy a děti, všichni vyděšemí, padající a šlapající po sobě ve zmatku. Nejdříve netušil, co ten povyk způsobilo. Pak se podíval na nebe a překvapením málem upadl.

Když vcházel do putyky, byl jasný večer, na nebi ani mráček a slunce pomalu zapadalo za obzor. Nyní bylo nebe černé a dolů padaly tmavé kusy něčeho, co nemohl v tu chvíli identifikovat. Ucítil zápach kouře a na jeho nemyté pokožce ho začaly pálit malé jiskřičky. Země pod jeho nohami se otřásla. Rychle se chytil stěny, tulíce se k ní jako k milence. Otřesy neustávaly, ale stávali se silnějšími a lidé začali padat a polorozpadlé domy se začaly hroutit jako domečky z karet.

A pak to uviděl. Přes město se valila ohnivá tekutina, ze které stoupal černý kouř. Jak se blížila k němu, začínal cítit její žár a teplo, které vydávala, ale přesto se otřásl.

Lidé utíkali, ženy křičely, domy okolo něj se bortily, vzduch se stával nedýchatelným. Dal by se také na útěk, ale byl příliš vyděšený, než aby mohl udělat krok. Jen tam stál, tisknul se ke zdi, a čekal, až si smrtící oheň přijde i pro něj.

Povídka č. 12

pozn.: Děj není řazen chronologicky, ani podle místa. Testovací čtenáři tvrdili, že se v tom dá vyznat. Budu tedy předstírat, že jim věřím a doufat, že zdejší čtenáři budou stejného názoru. :-)

Valyria

„Draci... Proč to vždycky musejí být draci? Jak neoriginální!“

„Pst! Tiše sestřenko! Začíná to být napínavé! Tentokrát se události zdají být slib...“

„Csss! Sestřenko! Ještě před hodinou jsem byla tím nejkrásnějším klenotem, na kterém kdy spočinulo světlo světa a oko tvé maličkosti!“

Uraženě zavrtěla hlavou, sebrala poslední vrstvu svých svršků a dala se na odchod.

Děvkař a hračička, strašná kombinace. Proč jen musí být tak neodolatelný? A já nána mu na to pokaždé skočím...

Tam dole kdysi svedl jednu bělovlasou panskou dcerku- prý se jí zjevil v podobě draka- a teď si všichni ti její fakani říkali dračí páni a dračí krev a dokonce se snažili nějaké vylíhnout. Pitomci!

Jako by je sami lidé před lety skoro nevyhubili! Kradli jim vejce aby si jimi mohli zdobit komnaty svých paláců. Každý zbohatlický pitomec si nějaké to vejce sehnal, nechal pro ně vyrobit klenotnici a vystavil na stolku v soláru, v policích knihoven nebo na nějaké jiné hloupé místo, kde jen chytala prach.

Draci postupně vymírali. Někteří pošli věkem, jiný zahynuli při ochraně vlastní snůšky. Těch pár, co spatřilo světlo světa bylo osedláno, nebo přikováno do doupat vyhloubených ve Čtrnácti plamenech. Tam do nich otroci z jedné strany cpali pečené hovězí a odpadlé otroky a z druhé tahali blyštivé ozdoby  panských sídel.

Skoro se těšila, až zdechne i ten poslední uprchlík a ti ničemní lidičkové budou bez pomoci kněží a kouzelníčků zase hezky makat pouhýma rukama a umírat i na rýmu. Místo toho se ta černá potvora drží přes sto let a její božský příbuzný splétá nitky tak, aby přibyli další.

Aegon Targaryen byl krví draka. Aegon Targaryen vlastnil poslední tři živé draky. No dobře, on a jeho sestry, ale jako hlava rodiny přece mohl tvrdit, že jsou jeho.

Měl tři živoucí ohně a k ničemu mu to nebylo. Trčel v téhle skalnaté díře, již zval svým sídlem a vládl pár zchudlým zoufalcům z okolních ostrůvků. A země byla na dohled. Zelenavá království plná hojnosti a bohatství, ovládaná sedmi rozhádanými králi. Nebylo by tak těžké je dobýt.

Kdyby měl vojsko. A skutečné draky, plně dorostlé bestie dštící oheň a síru. Místo toho měl jednu špatně zvladatelnou bestii a dvě sotva odrostlá dráčata. Sotva odrostlá a neustále hladová. Příliš malá, aby si odletěla shánět potravu na pevninu a příliš velká na to, aby se spokojila s rybami a kostnatými kozami zdejších srázů.

Unaveně si povzdechl a podepsal další dokument. Až tohle dodělá, půjde zkontrolovat jestli už Vřeštící Visenya vyplula. Při troše štěstí se vrátí s podpalubím plným dobytka a při ještě větší troše štěstí ho stihnou i ustájit dřív, než si ho ta černá potvora zase všimne a vyloupe žalostně bučící býky z lodi jak hrášek z  přezrálého lusku.

Barrellion byl posledním drakem, jež se vylíhl na území Valyrie. Protože bylo pašování mytických zvířat do kolonií přísně zakázáno, převezl ho jeden z Aegonových předků potají ve velkém sudu z valyrijské oceli, zvaném barrel. Pro případ nečekané celní kontroly potají vybral rodinné pokladnice  a obstaral si patřičná úřední povolení pro převoz světloplachého lvího albína pratetičky Aegys. Nebohé zvíře riskantní akci prozradit nemohlo, neboť bylo nedopatřením sežráno právě oním černým dráčetem.

O sto dvacet let později šelmožravé potvoře přibyli dva společníci.

Marxesovo vejce puklo čirou náhodou, když ho vztekající se Rhaenys hodila do krbu hned po filosofických spisech jeho valyrijského jmenovce.

Vinegar se vylíhl za lehké pomoci jednoho boha. Visraldis se totiž po letech rozhodl podívat na své potomky a vydal se na zem. Tehdy patnáctiletou Visenyu vyrušil při ujídání nakládaných okurek v hradní kuchyni. Děvče se leklo a upustilo své nerozlučné vejce do octového nálevu. Než ho společnými silami vylovili, skořápka podivně změkla. Visraldisovi se vylekané Visenyi, nápadně podobné  jisté bělovlasé Valyrijce, zželelo. Poradil jí tedy aby svého kamenného mazlíčka dala oschnout k rozehřáté peci. A tak přišel na svět polední z trojice, krátkozraký a páchnoucí octem, ale o to více milovaný svou přešťastnou paničkou.

Bael se potil. Lilo z něj tak strašně, že se až divil, proč se za ním netvoří slaná řeka. V ústech mu vyprahlo hned na začátku směny a ta trocha vody, co dostal od dozorčích se dozajista vypařila ještě než ji stihl polknout. Těsně pod ukazováčkem mu pukl další krvavý puchýř.

Ještě chvíli, uklidňoval se. Ještě chvíli a bude konec. Každá směna ho má, i tahle bude. Hlavně nezpomalit, nezakopnout, neupadnout, neprojevit slabost. Jako užitečný otrok dostane misku hmoty, které tady říkají jídlo. Jako neužitečný otrok by byl sám sežrán.

Povídalo se, že nemocní, slabí a zmrzačení jsou předhazováni drakům, chovaným v rozšířených opuštěných šachtách. Někteří tvrdili, že tito otroci nekončí u draků, ale v miskách, které každý den dostávají. Dokonce se našli tací, kteří tvrdili, že se ze zesláblých otroků dělá speciální špíz podávaný na hostinách boháčů pod názvem „Chuť svobody“.

Baelovi bylo jedno, co je na šeptandě pravdy. Na svou porci se těšil, ať si v ní je třeba ten milý bledý hoch, co ještě před týdnem spal dva kroky od něj, dokud mu menší zával nerozdrtil nohu.

Pečlivě vyškrábal poslední zbytky jídla a uklidil svou misku. Dnes se mu porce zdála o něco větší, než jindy, ale i tak měl stále hlad. Poodešel dál od ostatních. Kdykoliv to šlo, spal radši kus stranou. Teď byla místnost poloprázdná kvůli nějakému velkém závalu v jedné z hlubších šachet. Nová várka otroků má prý dojít pozítří, takže zbývají dvě noci spánku bez mačkání. Nevěděl, jestli je skutečně noc, ale jako svobodný člověk byl zvyklý pracovat ve dne a spát v noci, proto předstíral, že tomu tak je i nadále.

Sedl si do svého kouta a pozoroval všechny ty strhané cizí tváře. Čekal, až se uloží a usnou, aby si mohl trochu zavzpomínat na lepší časy. O chvíli později ruch v místnosti utichl.

Ujistil se, že mu nikdo nevěnuje pozornost a skoro u země vytáhl ze stěny uvolněný černý kámen. Pod ním byla malá dutina a uvnitř jeho jediný majetek. Jeho jediný poklad.

Kámen velký jako holubí vejce, neopracovaný, přesto čirý a krásný. Připomínal mu kousek ledu. Připomínal mu domov.

Narodil se daleko odtud, na sever, na západ a za mořem. Pojmenovali ho Bael, po králi za Zdí, otci pána Zimohradu. Možná, že už to byla chyba. Jeho jmenovec sice vládl severu, ale byl zabit vlastním synem. On sám nejspíš žádného potomka neměl nebo o žádném nevěděl, ale smůly sklidil požehnaně.

Většinu dětství kočoval. Jeho rodiče uměli ode všeho trochu a pokaždé to dokázali prodat. Lovili velké sněžné medvědy, stínokočky, vlky, jeleny... Ovládali rybolov na jezerech, řekách i u pobřeží. Směňovali kůže, jantar, obsidián, prostě vše, na co narazili. Když už byl Bael mužem a otce i matku dávno pohřbil, rozhodl se vydat k moři a žít chvíli z jeho darů. Tehdy se ho bohové rozhodli potrestat za jeho pyšné jméno.

Jednou se vydal nachytat pár ryb, strhla se strašlivá bouře a odnesla jeho loďku na jih. Hladového, blouznícího žízní jej pohodila do cesty otrokářské lodi. Kapitán poznal, že má tuhý kořínek, tak ho nechal nakrmit a ošetřit. Teprve pak ho vsadili do želez a přidali k ostatním chyceným a nalezeným.

V horkých městech jihu, větších než si kdy dovedl představit, byl Bael několikrát prodán, až skončil tady- v samotném pekle. V začarovaném kruhu nelidské dřiny, vytrvalého hladu a strachu.

Přišel o své sítě, zbraně i oblečení. Jediné, co se mu vždy povedlo schovat a znovu získat byl ten střípek ledu proměněný v kámen.

Bohyně Aenne neměla Valyrijce nikdy v lásce. Byli příliš pyšní, hrabiví a arogantní. Zotročili si příliš mnoho zemí, ovládli ta nejušlechtilejší zvířata a v honbě za dalším zlatem kutali nestoudně hluboko. Vždy jí bylo jasné, že ve své pýše najdou i svou zkázu. Nenapadlo ji však, že s tím bude mít tolik co do činění.

Bum, bum, bum, bum. Nemohl dýchat. Bylo mu horko a nemohl se nadechnout. Někdo ho topil v plamenech a tloukl při tom do obrovské kovadliny. Bum, bum, bum. Okolo létaly jiskry a hlasitě se rozpadaly na tisíce menších. Bum, bum. Kdosi mu šeptal do ucha úplně cizím jazykem, kterému z nejasného důvodu rozuměl: „Jsou moc blízko. Kutají úplně pod námi!“ Bum. Ozvala se mohutná rána, křik desítek hrdel, nadávky a dupot vyděšených nohou.

Bael se probudil.

Přímo do pekla.

Kolem něj produsalo několik lidí, hrůzu vepsanou v ještě rozespalých tvářích. Na konci síně, ve které spal vyšlehl plamen. Pak se tam cosi pohnulo.

Bael nemohl uvěřit vlastním očím. Bylo to obrovské. Lesklé a černé jako dračí sklo, které kdysi prodával se svými rodiči.

Zavlnilo se to a jakoby mimochodem srazilo část stropu i podlahy o patro níž, do štoly pod spací síní. S vytřeštěnýma očima zíral, jak se TO začínalo posouvat směrem dolů.

Prudce to sebou mrsklo. Síní otřáslo další malé zemětřesení a Bael se konečně vzpamatoval. Vyštrachal se na nohy a rozběhl se přes prázdnou jeskyni, pryč od těla probuzeného ohňočervce. U zčásti zavaleného východu se náhle prudce zastavil. Kámen. Nechal tam svůj kámen! A vrátit se pro něj je hotové šílenství!

Ohlédl se. V díře se rýsovala čelist tmavé bestie. Zdálo se, že chce kutající dvounožce i přes svou velikost pronásledovat. Než si Bael uvědomil, co dělá, klečel u své skrýše a tahal ven uvolněný kámen. Šlo to ztuha- muselo být hnuto s celou stěnou- ale po chvíli snažení se povedlo a už svíral svůj klenot v dlani.

Ovál ho horký vzduch. Pár kroků od něj zasyčel sloupec ohně. Vyděšeně se přitiskl ke zdi a pomalu cupital kupředu. Červec mu nevěnoval pozornost, chrlil naslepo a posouval se hlouběji do místnosti.

Uprostřed síně se otočil směrem od Baela, za nasládlým pachem spáleného masa a začal hodovat. Bael si opatrně oddechl, tiše se odlepil ode zdi a opět zamířil přímo k východu.

Mlaskání ustalo. Bael ucítil, že se na něj netvor dívá. Slyšel, jak se to přesunulo jen pár kroků za něj a  pomalu otevřelo tlamu...

Vztekle se otočil a mrštil po tlamě svým jediným majetkem.

A stal se zázrak.

Ohňočervec se nadechl, jako by chtěl kámen vykašlat s další várkou ohně, ale nic z něj nevyšlo. Bael si pomyslel, že se to nebohé zvíře tváří skoro lidsky překvapeně. Pak začalo sípat.

Ozvalo se mohutné prásknutí, jako když se ve vatře žárem rozlomí poleno. Po lasturnatých šupinách příšery přeběhly drobné plamínky. Ze chřtánu se jí vydrala pára, následovaná pramínkem rudooranžové bublající krve. Červec se začal měnit. Zdálo se, že bobtná a zároveň řídne, jako když vítr rozfoukává kouř nad uhasínajícím ohništěm.

Po chvíli na jeho místě nezbylo nic než čirý krystal velikosti holubího vejce a široká rýha zanechaná zmizelým tělem.

Zloba byla její partie. Zloba, oheň a magie. A teď jich využije.

Jak si to jen mohli dovolit?! Ti odporní nicotní červi! Chovají se, jako by jim patřil svět a teď si dokonce dovolili zavraždit jejího nejmilejšího mazlíčka! Někdo si dovolil uhasit jednoho z kdysi posvátných ohňočervců a pykat za to budou všichni!

Na chvíli sešla dolů a na svazích Čtrnácti plamenů nasbírala košík kamení, které pak ve svém paláci vysypala na stůl. Rozhrábla je rukou a vybrala první kus. Velkou plochu desku černého bazaltu, kterou položila opodál. Pak další, menší a jinak tvarovanou hned vedle a ještě jednu větší z druhé strany. Mezi ně podlouhlý úštěpek a malý kamínek hned vedle, kus nad ně další malý a ještě jeden trochu doleva.

Kamenné destičky se skládaly jedna vedle druhé a pomalu začínaly připomínat mapu. Jakmile s ní byla spokojená, posbírala , zbylé kameny do sukně, aby se jí snáz hledalo a začala je vršit na desky. Když byla hotova, ležela před ní většina Essosu a sever Sothoryosu i s horami.

Zem se ani neotřásla. Prostě se roztrhla, jako když ruce lámou čerstvý chléb. Žár se převalil po úbočí jednoho ze Čtrnácti plamenů a ven se vyvalila oblaka popela a kouře. Na zem dopadly první horké kameny.

Desítky líg odtud vytryskla fontána žhavé hmoty a začala se roztékat po okolí. Rychle dostihla stádečko koz i s pasákem, který svým křikem zburcoval celou vesnici. Nikdo tam tedy nezemřel nečekaně.

V majestátním Orosu se rozestoupila země a spolkla velkou část města. Zbytek byl pobořen a následně zasypán lístky jemného, ostrého, šedivého sněhu.

Tolos bylo malé městečko, které na rozdíl od svého přímořského jmenovce stálo na břehu nádherného jezera. Toho dne z vody začaly unikat malé bublinky. Tamní děti to velmi zaujalo a tak se seběhly ke břehu a předháněly se, kdo si všimne větší bubliny. Tu největší zaznamenaly všechny. Skácely se na zem, lapajíc po dechu. Po chvíli utichly i všechny zvuky ve městě.

Kopce pukaly, vytékaly a rozpadaly se, jak je rozzuřená bohyně jeden po druhém rozbíjela. Kameny  hor padaly do volného prostoru moří a dole na zemi se vytvářely obrovské vlny, spěchající převalit se přes jakoukoli překážku. Pak ladné ruce sáhly po samotném poloostrovu a přetrhly ho v půli. Když se Aenne uklidnila, byla mapa na jejím stole k nepoznání.

A ze světa zmizeli skoro všichni draci i se svou magií.

Bratranec Visraldis zuřil. Poznala to hned jak se objevil před jejím palácem. Většinu síní doslova proletěl až konečně rozrazil dveře její komnaty.

„Zasloužili si to,“ řekla ještě než stačil promluvit. „A tví potomci už stejně uprchli.“

Povídka č. 13

Vzácnější než valyrijská ocel

„Vzdej to, draku,“ zakřičel jsem mu do obličeje. Podíval se na mě a pohrdavě se usmál.

„Drak se rybě nevzdává.“ Zaklonil hlavu, nabíral dech do plic, nechápal jsem co chce udělat, když náhle mu z hrdla vyrazil nepřirozený vysoký skřek, který trhal bubínky, a snad se v něm dalo rozpoznat slovo Akulatraxas.

*****

„Drahá, omlouvám svůj nechutně opožděný příchod. Seznam mne prosím se svým milým společníkem.“ Tu větu jsem střelil naprosto od boku během rychlé chůze po molu, ale to, co se odehrávalo přede mnou, mě přimělo k tomuto nevratnému kroku.

Maekar, jak bohatý tak arogantní kupecký šlechtic z Valyrie navoněný jako apatyka, s neduživým tělem a doprovázený početnou suitou sluhů nebo otroků (ve Valyrijském majestátu to bylo prakticky totéž), byl host lorda Manderlyho, který byl pobočníkem krále Severu pro věci námořního obchodu. Zájmy celého Severu a Valyrijského majestátu se právě teď křížily v záležitosti Kamene a návštěva měla tyto protichůdné tendence poněkud vyhladit. Ovšem podle lorda Manderlyho pokoušet se o dohodu s Maekarem mělo asi stejný smysl jako přesvědčit kance, aby neryl rypákem v hlíně a Alisia o něm dříve prohlásila, že stejně mohli z Valyrie vyslat jako zástupce pytel fíků. Proto vyslal raději Alisii spěšnou cestu na Kámen s cílem uzavřít dohody o plavbě na místě a Valyrijce pak postavit před hotovou věc.

Maekar byl zjevně podpořený spíše více než méně korbely medoviny a  právě se pokoušel kombinací kostrbatě vzletných slov a vymydlených rukou, v nichž třímal imaginární truhlu plnou šperků přesvědčit moji svěřenkyni o své nekonečné oddanosti a bohatství, kterým ji zahrne, nepochybně pokud se s ním odebere na jeho loď, na lodi do Volantisu a ve Volantisu do jeho paláců obklopených zahradami s vodotrysky. 

Dva páry očí se otočily ke mně. V jedněch se mísila opilost, rozmrzelost a nedůvěra k tomu, že nějaký obyčejný kapitán stráže či kdo, by měl být manželem ženy jako Alisia.

V těch druhých ovšem…

„Ale ovšem, můj drahý manželi. Zde tento velice bohatý, velice zcestovalý a velice zdvořilý muž je vznešený Maekar, prakticky nejbohatší šlechtic Volantisu. Je na cestě po svobodných městech a po přístavech západozemských království, aby podpořil své obchodní zájmy v těchto místech. Byl tak laskavý, že mi nabídl svá nosítka a vyjádřil se v tom smyslu, že pokud bych přijala pohostinství na jeho lodi, dopravil by mne do Volantisu rychlostí vlaštovky. Vyjádřila jsem svou obavu, že jeho loď Vlaštovka je již plně naložena, na což odpověděl, že disponuje ještě jednou nenaloženou. Říkám to správně, šlechetný Maekare?“

Na hru přistoupila okamžitě. Ten muž je bohatý a mocný příslušník Valyrijského majestátu a navíc host jejího strýce; to chce diplomacii. Na druhou stranu by mi neudělalo nic větší radost, než ho pořádně protáhnout pod molem. No, uvidíme…

„A vy, velectěný Maekare, majiteli naložené a nenaložené Vlaštovky, dovolte mi představit vám sera Brandona, mého drahého chotě a jednoho z kapitánů stráže mého strýce Roberta Manderlyho.“

Pohotovost a nenucenost, s jakou se Alisia zapojila do hry, stejně jako ohníčky  v jejích očích, to všechno byla po nepovedeném dni ta nejsladší odměna.

„Drahá, omluv mou nedochvilnost, avšak byla to služba tvému strýci, co mne zdrželo, že jsem tě nemohl včas vyzvednout ve vinárně u Hbitého úhoře. Budu ti to později vyprávět. A rád poznávám vznešeného Maekara, vyslance Valyrijského majestátu. Můj pán se o tvé návštěvě drahý pane vyjádřil nanejvýš uspokojivě. Valyrijským kupcům budou opět naše přístavy otevřeny v zájmu nejlepších vztahů Severu a Valyrie na věčné časy. Má drahá žena Vám jistě byla příjemným společníkem, avšak nyní si již musíme odepřít potěšení z tvé přítomnosti pane, neboť i my máme své povinnosti v přístavech Essosu. Naše loď Severní vítr je již připravena k vyplutí.“

Maekar i za střízliva budil dojem, že není v chápání mezilidských vztahů právě nejbystřejší. Teď se zjevně snažil poprat se s nečekaným vývojem situace, které se před chvílí cítil pánem. Ohromoval okázalostí a teď najednou před ním stojí obyčejný kapitán, který si vzhledem k věku sotva vydělal na první vlastní plášť a drze se prohlašuje manželem krásné a vznešené Alisie Manderly, osobní emisarky Roberta Manderlyho, ženy, která dokázala ve dvacátém roce jména pro Bílý přístav dohodnout výhodnou obchodní smlouvu s Pentosem a o rok později usmířit u jednacího stolu Braavosany a Valyrijce, a která to, nechť Balerion, Meraxes a Vhaga nedopustí, dokonce potvrdí.

„Ale dhrah-drahá kl-krásná lady Alisio, nesdělila jste mi, že jste oddána s tímto s-s-srs, s tímto pánem.“ Vytkal jí po způsobu vysoké valyrijštiny, čehož jsem začínal mít dost. Jen ještě chvilku pokračuj ty bejku a bude mi jedno kým jsi.

Trochu se rozmluvil. „Ale já vám rozumím, žena jako vy se nechlubí mužem jako on, vždyť jaký je to pořádek,  vznešená půvabná dáma jako vy a takový pán z nemanic. Ale učiním vám návrh. U nás je možno ženu z manželství vykoupit. Řekněte si cenu mladý muži, a je předem splacena.“

Na mysl mi přišla představa, jak mu tu jeho cenu zašiju do jeho pláště i s ním a pak ho vleču za lodí. Pohrával jsem si s tou myšlenkou a Maekar možná pochopil jako začátek vyjednávání, když se mi na tváři rozlil nevinný úsměv. Úsměv byl ovšem doprovázen tím, že se moje pravá ruka sevřená do pěsti začala zvedat-

Alisia zachránila situaci. „Obávám se, že můj drahý manžel je příliš hrdý, aby mohl na něco takového přistoupit, i když tvá nabídka jest velmi šlechetná vzácný pane. Jsem však poslušnou ženou a zcela svému muži oddanou. Ještě jednou ti děkuji za milou společnost a teď nás již omluv. Dobře dopluj.“ 

Ta její pohotovost, kdo by to do ní řekl. Ale i já jsem se mohl nakonec blýsknout. Než jsme udělali dva kroky od Maekara a jeho suity, Maekar chtěl něco říct, vykročil vpřed a plynulým skluzem po vlhkém dřevě přístavního mola zahučel s mohutným šplouchnutím do bahnité vody. Než se jeho suita rozhoupala, byl jsem u pacholete na přivazování člunů a hodil mu do vody lano. Chvíli sebou plácal a hrabal, než přišel na to, že je tu vody sotva po prsa, pak se chytil lana a jeho sluhové se konečně vzpamatovali a začali ho na laně vytahovat ven. Pohled na smějící se Alisii – k nezaplacení. Ale stejně mi bylo trochu líto, že jsem ho do té vody nehodil sám…

*****

„Že ty jsi ho tam chtěl hodit sám?“ otázala se Alisia cestou k naší lodi.

„Jak neobyčejně bystrý pozorovací talent,“ opáčil jsem s úsměvem.

„Jaký jsi to hrubián. Kdybys jen věděl, co všechno jsem od něj mohla mít, paláce, spousty sloužících, co by splnili každé mé přání, truhly plné zlata, šperky s velkými drahokamy, skříně plné šatů ze vzácných látek. Ach, taková nabídka se přece neodmítá.“ 

Je to potvora, provokuje, ale však počkej.

„ I já jsem přišel zkrátka, mohl jsem tě nechat vyvážit ve zlatě, skončit s otročinou pro tvoji vznešenou rodinu, vrátit se na tvrz svého otce a vesele si dožít v klidu, místo abych hlídal tebe nebo tvé strýčky, tetičky, sestřenice, babičky, bratříčky a sestřičky, aby nám náhodou nebyli ukradeni.“

Klopýtla a o mé rameno se opřela poněkud déle, než nezbytně musela. „Ale to by byl podvod,“ řekla nevinně. „My přece nejsme manželé sere Brandone. Zkazils mi vdavky a vůbec, jen za to, žes něco takového zmínil, bych tě měla vykázat ze svých služeb.“ V očích jí při tom hrály rozpustilé plamínky.

„Jen do toho, stejně už mám dost tvého věčného fňukání o nepodařených vdavkách a podařených nápadnících. Klidně ti toho vypucovanýho Maekara přitáhnu zpátky za ty jeho dlouhý vlasy, ať se s tebou zlobí on. Aspoň mi už jedna nesnesitelná  mladá dáma nebude vyčítat, že chodím pozdě.“

„Psí,“ odfrkla si s hranou namyšleností. „Ten milý odporně bohatý Valyrijec jen poskytl ochranu nezkušené dívce v nesnázích, když ji doprovodil do přístavu. Vlastně poskytl Bílému přístavu službu. A navíc jsem se od něj nemálo dozvěděla, rozhodně byl otevřenější než při jednání u strýce. Povídal něco o tom, že si v Pentosu uložil nějaké tři pojistky nebo co, až prý Kámen bude mít monopol na dračí vejce, že se mu budou hodit.“

„Ach jak jsi rafinovaná drahá. Přiměla jsi podříci se vychytralého a podlého vyslance chystajícího naši zkázu, který vůbec nebyl opilý a kul své temné plány,“ řekl jsem s tak vážným a zahloubaným hlasem, jak jsem dovedl, abych se nezačal smát nahlas.

„Jsi zlý, chodíš si kdovíkde a vůbec si nevážíš mých diplomatických a výzvědných dovedností. Rozejdeme se od stolu i lodě.“ A se svým „psí“ okázale pohrdavě pohodila hlavou ode mne až její dlouhé světlé vlasy zavířily ve vzduchu.

Samozřejmě jsem se nedal. „A víš co? Ještě že to byla jen lež, když si představím, co by mě jako tvého chotě čekalo když bych jen jednou přišel o chvilku pozdě, říkám si, že nejlépe je člověku samotnému,“ řekl jsem s cukajícími koutky úst.

Samozřejmě nevydržela uraženě koukat stranou. „Tak abys věděl, že jsi nepřišel včas ti budu vyčítat ještě hodně dlouho. Co kdyby se mi něco stalo? Mohli mě unést Lysénští piráti a chtít za mne výkupné nebo muži z Železných ostrovů jako solnou ženu nebo jak tomu říkají a nejen že by ti to neodpustil můj strýc, ale tobě by to bylo líto. A neříkej že ne.“ Byli jsme už u můstku na naší loď, využila toho, postavila se mezi mě a můstek s rukama v bok s tak legračně bojovným výrazem, že jsem kapituloval.

„Tak jo, vzdávám se, nechal jsem dámu čekat, sypu si led na hlavu. Přímo ten nejledovější ze Zdi. Hned se dám zapsat k Noční hlídce, to bude fér.“

„To ať tě ani nenapadne, Brandone Umbere,“ řekla Alisia tak rychle, jako bych to snad myslel doopravdy. Náhle byla vážná a úsměv z tváře jí zmizel. „Vždyť víš, že si tě jenom dobírám. Jsi jediný přítel kterého mám, kromě mistra Meluzína. Jsi můj rytíř.“ Na chvíli se odmlčela. „Pro mého strýce by nejspíš byla úleva, kdybych zmizela ze světa, nemusel by kvůli mě vydržovat jednoho mistra navíc a mít neustále zásoby makového mléka. Někdy si myslím, že mě na diplomatické cesty posílá jen proto, abych mu neumírala před očima.“

Nemělo smysl jí teď něco namítat. Právě teď nemělo smysl opakovat mnohokrát řečené, že diplomatické záležitosti Bílého přístavu jí Robert Manderly svěřuje jen proto, že ji bezmezně miluje a důvěřuje jí, jen proto ji nevehnal do nějakého dohodnutého sňatku, umožnil jí vzdělání od mistrů, nechal ji vydupat si mne coby jejího osobního strážce a nakonec svou Alisii pustil i na tuto cestu, samozřejmě jako vždy „už poslední.“ Ale zjevně ji tentokrát považovala za opravdu poslední. Znal jsem ji moc dobře. Kdepak nechat ji v neveselých myšlenkách. Jak tak stála přede mnou, prostě jsem ji zvedl do náruče a prohlásil „Mylady, přála sis loď?“

Odpor předstírala jen chviličku, pak zavelela: „Vzhůru do dáli. Můj rytíři, přenes mne na palubu prosím, a ne abys mi vyhrožoval že mě upustíš do vody jako posledně.“

*****

Měli jsme za sebou Prsty, Město racků a byli na úrovni Krabího zálivu, když přišel noční záchvat. Byl jsem už bohužel příliš zkušený; jakmile jsem odvedle zaslechl lapání po dechu a vrzání lůžka, vběhl jsem do její kajuty, pod hlavu podložil co nejvíce měkkého a běžel probudit mistra Meluzína. Ten přispěchal s odvarem z makovic a společně jsme jej Alisii vpravili do krku než záchvat přešel do nezvladatelné křeče a mohla ještě polykat. I když se Alisia rychle fyzicky zotavila a už druhý den chodila po palubě jako by se nic nestalo, znal jsem ji příliš dobře, abych poznal, jak ji noční událost zasáhla.

Po chvíli předstírání veselí a opojení z cesty se vrátila do své kajuty. Plavili jsme se na velké obchodní karace, kde bylo pro cestující dost soukromí, a to jí dávalo možnost schovat si smutek pro sebe.

Probíral jsem zrovna s kapitánem počasí a kolik času nám zbývá na Kámen, když se u mne objevil mistr Meluzín a naznačil mi „teď hned, před pěti minutami bylo pozdě.“ Přikývl jsem že rozumím, omluvil se kapitánovi a rychle zamířil za Alisií.

Seděla schlíple na lůžku jako opuštěné štěně. A jako štěněti, které se shledalo s rodinou se jí oči rozjasnily, když jsem se posadil vedle ní. Sláva, deprese je snad jen chvilková.

Záleželo mi na ní moc, přiznávám. Zamiloval jsem se do ní jako mladý ucho od prvního pohledu. Počkat, já vlastně pořád byl mladý ucho, zelenáč, kterej to řízením osudu dotáhl na kapitána osobní stráže Alisie Manderly. Tak na to mám vlastně trochu právo.

Chtěl jsem něco říct, ale předešla mě. „Víš ty jeden kolohnáte, proč jsem si vybrala právě tebe za - ty moc dobře víš, že víc než jen osobního strážce, namísto všech těch možnejch Starků, Arrynů, Harrenů, Bouřlivých králů nebo Martelů, co se jejich titulama dají dláždit ulice? Nebál ses. Nebál ses jednat, když jsi to mohl s čistým svědomím nechat na komkoli jiným. Padla jsem na zem jako hruška, když mi nohy vypověděly poslušnost, tejden jsem měla bouli jen od zatraceně tvrdý dlažby na Rybonohově náměstí, jakej to byl dopad, okolo plno služebnictva, ale všichni koukali jak zkamenělý a kdo mě popadnul a zakřičel na celý kolo JSOU TU NOSÍTKA PRO DÁMU?, nejsou, dobrý, mylady jsem nucen tě odnést do hradu. Nějakej sotva vycvičenej aspirant strýcovy stráže. Ještě mi znělo v uších jak od zvonu po tý ráně, ale tohle si pamatuju dokonale.“

„Já vím,“ usmál jsem se při té vzpomínce. „Už jsi mi to párkrát vyprávěla. Krom toho si matně pamatuju, že jsem byl tehdy u toho.“

Šťouchla mě do ramene. „Tak je to. Nebál ses mě, nebál ses lidí okolo, nebál ses co se stane. Nejspíš by ses nebál ani draka, kdyby letěl okolo lovit nějakou princeznu. A krom toho máš skoro stejnou vyřídilku a praštěný nápady jako já.“

„Mám starší sestru, co pusu nezavřela, když jsme byli děti, když jsem se vedle ní chtěl prosadit, musel jsem se tohle naučit. Ovšem nemáš pravdu, trochu se mi z  toho všeho točila hlava, potřebovala jsi zjevně pomoct.“

„Taky už jsi mi říkal, že máš sestru s vyřídilkou, tu musím jednou pozvat k nám, bude to učené hádání v Bílém přístavu a mistři nebo možná básníci a trubadúři o tom popíší spousty pergamenu.“

Na chvíli se odmlčela a hleděla mi do tváře s tím svým vroucím pohledem, který jediný na celém světě mě dokázal zbavit výřečnosti. V paměti se mi opět vybavil ten den, o kterém Alisie mluvila. Bylo to před necelým rokem. Mířili jsme s deseti strážnými do Staré mincovny, doprovodit mincmistra se vzory nové ražby za Robertem Manderlym, když jsem spatřil Alisii, útlou, krásnou dívku rozplácnout se jak širokou tak dlouhou vedle kašny. Dřív než ostatní jsem pochopil, že její nohy nedělají to, co od nich chce a že je třeba dostat ji co nejrychleji k osobnímu mistrovi. Moc jsem se nerozmýšlel, popadl ji, poněkud vyjevenou a ušpiněnou od dlažby, s rostoucí boulí na čele a namířil si to s ní v náručí hezky na hrad.

Nikdo neodporoval a Alisia už vůbec ne, jen se mne chytla rukama kolem krku a prohlásila něco jako „na hrad můj šlechetný Floriane, na hrad,“ a tak mi až když jsem jí bezpečně doslova předal do péče mistra a jejích služebných došlo, že jsem se možná dopustil porušení všech myslitelných dvorních pravidel.

Jaké bylo moje překvapení, když mi druhý den přistála v kasárnách pozvánka na audienci od samotného lorda Roberta, který mne bez velkých okolků vyzval, zda jsem ochoten „to jeho třeštidlo“ hlídat ve dne v noci pokud možno před ní samou. Že prý si mladá dáma výslovně vymínila, že odteď bude jejím osobním hlídačem jen a pouze ten mladík zaběhlý k nám z Času hrdinů, který ji nesl přes půl města a ještě jí u toho říkal krásné věci jako že to nic, že boule se do svatby zahojí a pro sebe si tiše nadával jak je to najednou na ten hrad tak zatraceně daleko, když sebou tahá pytel zmoklý pšenice.

Opáčil jsem, že pokud si pamatuji tak skutečně trochu pršelo, a lord Robert se smál až se za bachor popadal. Pak, když si vyslechl můj výslovný souhlas, mne povýšil na kapitána a jmenoval osobním strážcem své neteře a emisarky Alisie. Což kromě vlastní komnaty (kterou jsem stejně moc nevyužil) namísto lůžka v kasárnách znamenalo být jejím  společníkem, přítelem a žel kteříkoli zatracení bohové velmi často i pomocníkem v nouzi.

Alisia byla naprosto jiná, než by jeden očekával od dámy v jejím postavení. Nejen vznešeně půvabná, útlá a křehká, byla vděčná, byla upřímná, rozpustilá, trochu zasněná s hlavou trochu v oblacích, laskavá ke služebnictvu, a přitom právě tyhle vlastnosti dokázala dokonale v diplomacii využít. A já jsem se zamiloval hned jak se mi podezřele spokojeně uvrtala v náručí a zeptala se, jestli má boule aspoň symetricky na obou stranách čela. 

„Hádání si hlavně šetři na Kámen, i když ty ho máš v zásobě že, by zbylo na celej Essos až po Ašaj. Někdy si říkám, že vlastně můj úkol není chránit tě před všemi nebezpečenstvími světa, ale chránit svět před nebezpečenstvím tvé proříznuté pusy. Sice mi z toho někdy drnčí v hlavě, ale na druhou stranu si říkám, že konám nejodvážnější hrdinský čin od časů, než Andalové vstoupili do Západozemí. Dřív jsem myslel, že pro svou milou jednou zabiju draka nebo tak něco, ale ty bys každého draka ukecala aby zanechal princezen a přešel na vegetariánskou stravu. Zkrátka naprostá zkáza chodu světa. Co jen pověstí a pohádek by se muselo přepsat. A proti tomu všemu nebezpečenství stojím jen já.“ Hrdinsky jsem vystrčil bradu, což ji rozesmálo ještě víc.

„Vidíš, nikdy mě lacině nezačneš utěšovat,“ odpověděla se smíchem. „Ať se cítím sebemizerněji, ty mě prostě rozesměješ a nevím jak to děláš, ale najednou si připadám v naprostým bezpečím před čímkoli. A o tom jsem vlastně chtěla mluvit. Chtěla jsem ti poděkovat, říct, jak moc jsem ráda, že jsi tu se mnou.“

Neřekl jsem nic, zato jí políbil. A to pořádně. Zajímavé, že při všech žertech a důvěrnostech to bylo vlastně poprvé. Pochopil jsem, že čekala přesně na tohle. Objal jsem ji jako bych chránil pampelišku před větrem, ona mi položila hlavu na rameno a zašeptala: „Konečně jsi to udělal, můj šlechetný rytíři. Že ti to ale trvalo. Líbat ti ještě moc nejde, zato objímáš mě bezvadně.“

Pak už neřekla nic, zato mi dlaní přejela po tváři a políbila ona mne.

Cítil jsem její tělo, její lehký dech, tlukot srdce. Tak moc jsem si vždycky přál jí obejmout víc než jen v žertu a konečně to bylo tady. Objal jsem ji těsněji, hladil ji po vlasech, po těle.

Vstoupila do nás tělesnost, něha, síla. Vnikl jsem do ní, byla jen ona a já a naše spojení a na ničem jiném nezáleželo. Tiskli jsme k sobě, zcela prostoupeni jeden druhým. Společně jsme dýchali, stejná krev tekla našimi těly. Byli jsme spolu a byli jeden pro druhého. Věděli jsme to a chtěli to tak navždy.

*****

„Valyrijci. Namyšlení tak, že mají dojem, že se příroda, bohové či jak svět vlastně chápou, točí nějak okolo nich. Prý kdysi byli pokojní a skromní pastýři ovcí. Jen jim padly dračí vejce do rukou, je jich všude plno. Ghiskarci byli kdysi pány Zálivu, který dnes známe jako Záliv otrokářů.

Valyrijci se dohodli s několika městy na pobřeží, že teď budou obchodovat s nimi a tato města uzavřela své přístavy pro lodě ze Starého Ghisu. Ghiskarci poslali podle svého zvyku eskadru válečných lodí, jaké ale bylo jejich překvapení, když nad jejich loděmi zakroužili první valyrijští draci a většinu proměnili v hořící vraky. Několik válek, které posléze Valyrijci s Ghisem vedli vždy pod záminkou „obrany volného obchodu“, skončilo pokaždé ziskem nových území a měst pro Valyrijce, ale to jim nestačilo. Nakonec z kdysi mocného města nezbylo nic než pole soli, síry a lebek.“

Mistr Meluzín přerušil výklad a Alisia na něj navázala. „Pak následovalo Rhoyne. Staré kroniky říkají, že čtvrt milionu mužů zaplatilo životem za vzdor proti rozpínavosti valyrijského vlivu. Ubohý zbytek pod vedením královny Nymerie našel azyl až v Dorne.“

„Všechno tohle se stalo dávno,“ pokračoval mistr Meluzín. „Okolní svět měl štěstí, že čím mocnější Valyrie byla, tím víc byla valyrijská vládnoucí třída zaměstnaná mocenským bojem jednoho proti druhému. Nikdy naštěstí nevytvořili skutečné jednotné mocenské centrum, ale vždy šlo o sdružení několika mocných rodů, patrně pozůstatek jejich původního kmenového uspořádání. Nakonec se po ovládnutí Rhoyne jejich expanze před asi třemi stoletími zastavila…“

„Stačí,“ pozvedl jsem ruku v obraně před dalším výkladem. „Jako voják znám historii valyrijských výbojů skoro nazpaměť. Teď se zdá, že po letech mocenských zápasů se situace stabilizovala a jejich expanze nabrala směr Západozemí. Zatímco vznešený Maekar zasvěceným známý jako pytel fíků“ – mrknul jsem na Alysii – „nás svými řečmi o parcích s vodotryskem zdržoval v Bílým přístavu, jeho povedení kumpáni si zatím rozjeli operaci Kámen pod Valyrijskou ochranou. Nechci být prorokem ale obávám se, že mu brzo budeme říkat Dračí kámen. Tedy pokud se odsud vůbec dostaneme.“ Mávl jsem rukou po zátoce.

Naše karaka kotvila v zátoce, obklopená pěti válečnými veslicemi. Vprostřed jejich hlavních plachet byl znak červeného draka – znamení rodu Targaryenů, jak podotkla Alisie.

„Tohle nesnáším. Nechat se nachytat jako zajíci v říji. Já zodpovídám za bezpečnost naší cesty a takhle nechám kapitána vplout přímo do pasti. Kdyby mě viděl starý ser Mors Hornwood! Dostane se mi vojenskýho vzdělání od nejlepšího zbrojmistra Západozemí a takhle se nechám zahnat do kouta,“ nešťastně jsem rozpřáhl rukama.

„Počkej,“ položila mi Alisia ruku na rameno, aby mě uklidnila. „To já jsem měla tohle všechno předvídat. Bylo mi pořád divné, proč k nám poslali zrovna Maekara. Ten by nevyjednal ani na slepici vejce. Podívej, po břehu se blíží uvítací výbor.“ Ukázala tím směrem.

Vysoký hodnostář Valyrijského majestátu s praporečníky a  ceremoniáři mířil k molu. Po jeho boku šel muž podobného vzezření v částečné zbroji s dlouhým mečem u boku a několik strážných. Za jeho suitou v uctivé vzdálenosti následovali místní představitelé.

Požádal jsem kapitána, aby přes bok přehodil můstek na molo. Než jsme vystoupili z lodi, ještě jsem se ohlédl zpět do zátoky, ale válečné galéry se zjevně nechystaly nás v tuto chvíli napadnout. A tak jsme my tři, Alisia, mistr Meluzín a já vystoupili z lodi a zamířili v ústrety uvítací delegaci. Kapitána jsem pro všechny případy varoval, aby zůstal v pohotovosti, ale byl to spolehlivý námořník a věrný služebník lorda Manderlyho. Věděl co má dělat, což ovšem také znamenalo, že věděl že mnoho právě teď dělat nemůže.

Za pár okamžiků už naše trojice stála tváří v tvář valyrijskému představiteli. Vypadal jako mladší a důvtipnější verze Maekara. Sám o sobě nevypadal příliš nebezpečně. Zato muž vedle něj, , jehož jsem pro výraznou podobnost vzezření považoval za jeho bratra, zcela očividně nenosil meč u boku jen pro okrasu, i když měl v hrušce kámen, který by patřil spíše do nevkusně drahého dámského šperku. Byl oděný v plné kroužkové zbroji avšak bez přilby, přes kterou měl varkoč v heraldických barvách Targaryenů a přes záda měl velmi lesklý kulatý štít.

„Jsem Daeron Targaryen, emisar Valyrijského majestátu a ochránce Dračího kamene,“ představil se. No vida, však jsem to říkal. „Co přivádí loď Bílého přístavu do vod patřících nejvznešenějšímu Valyrijskému majestátu? Tito zdejší obyvatelé se před nedávnem svobodně rozhodli o připojení svých ostrovů k Valyrii, za což jsme jim ochotně poskytli ochranu jejich vod, obchodu a rybolovu.“

Alisia a Meluzín se zdvořile uklonili. V tu chvíli jsem byl ještě radši než obvykle, že jako osobní strážce nejsem prakticky brán na vědomí a ceremoniální povinnosti se na mne nevztahují. Neměli jsme mnoho času si rozmyslet, jak jednání za těchto nečekaných okolností povedeme. Alisiina pohotovost však zapracovala spolehlivě jako vždy.

„Mé jméno je Alisia Manderly, jsem emisarkou svého strýce, vznešeného sera Roberta Manderlyho, pána Bílého přístavu a pobočníka krále Severu Hallise Starka. Nechť vznešený emisar odpustí náš vstup do výsostných vod valyrijských,“ pronesla tím nejmedovějším hlasem. „Naše loď je na obchodní cestě do Starého města a v mlze jsme nešťastně zbloudili.“ Chudák kapitán Davos, pomyslel jsem si.

„Přiblížili jsme se nechtěně příliš blízko Kameni, a vzhledem k tomu, že jsem oprávněna jednat jménem svého strýce lorda Roberta a tím i celého království Severu, napadlo mne, že bych mohla vykonat zdvořilostní návštěvu u zástupců těchto ostrovů. Jedna z Vašich veslic nám pak laskavě ukázala bezpečnou cestu do přístavu, za což jsem jejímu veliteli velmi vděčná. Snad nám prokáže stejnou laskavost až odsud budeme odplouvat, což hodláme učinit, jakmile si nakoupíme zásoby.“

Udělala malou pauzu. Pohlédl jsem zběžně na Daerona a konečně jsem pocítil trochu uspokojení. Evidentně na Alisii nebyl připravený a poněkud znejistěl. Kdyby nás chytl někde na moři, mohl by dělat co by se mu zlíbilo, ale tady před zástupci místních nemohl jednat tak úplně z pozice síly.

„Ehm, totiž tedy ano, mlha na moři je jistě nepříjemná. Snad jsme se poněkud unáhlili, když jsme vás nepovažovali za přátele.“

„Je nepochybně šlechetné od daleké Valyrie, že jí leží na srdci bezpečnost zdejšího lidu, smím-li to tak říci vznešený Daerone. Jak však vidíš, jsme přátelé jak Valyrijského majestátu, tak zdejšího pilného lidu.“ Vykouzlila líbezný úsměv, před kterým Daeron konečně kapituloval a nabídl nám pohostinství Dračího kamene.

Naše situace se v tu chvíli jevila o poznání pevnější než před několika minutami. Stále jsem však nespouštěl pozornost z dosud tichého ozbrojeného muže vedle Daerona. Bylo zřejmé, že on se z těch dvou považuje za důležitějšího. A také to, že on o čemkoli jednat nehodlá.

„Bratře,“ řekl ke svému společníkovi, „strávil jsi příliš mnoho času ve službách těch kupeckých změkčilců, kteří teď Valyrii vládnou a přes své pupky už nevidí zem, po které chodí. My Targaryeni si bereme co nám náleží, právem ohně a krve.“

„Baelore, jednu loď z Bílého přístavu nemůžeme považovat za ohrožení našich zájmů. Ničeho by nám neprospělo zpronevěřit se zde, poblíž Západozemí, právu hosta.“

„Tak si odveď své hosty do věže a jednej s nimi o čem je ti libo. Ale jen ženu a toho mistra. Tenhle se mi nelíbí.“ I kdybych ho bedlivě nesledoval, věděl bych, že mluví o mě.

„Emisarka vznešeného lorda Manderlyho nemůže navštívit cizí tvrz bez osobního strážce,“ namítl mistr Meluzín.

„Bojí se snad vznešená emisarka, že by jí v našem skromném hradě čekalo nějaké nebezpečí?“ zeptal se Daeron. „Naši lidé Vám zajistí plné bezpečí, za což přebírám plnou odpovědnost.“ Měl jsem chuť ty drzouny do jednoho nakopat tam, kde to nejvíc bolí, zas ta moje horká hlava. 

„A tví lidé se snad bojí jednoho Seveřana? Měla jsem jiné představy o síle valyrijské oceli.“ Alisia. Jen na mě letmo pohlédla a věděla, že bych se nemusel udržet. Vždycky věděla, jak využít slabiny protivníka proti němu. Mezi targaryenskými strážnými to mírně zašumělo, nejvíc změn se ale odehrávalo v Baelorově tváři, který zrudnul a napjal se. Ale neřekl nic.

Bylo na Daeronovi, aby svou stranu dostal z nepříjemné situace. „Vy, vznešená Alisio, nás doprovodíte do věže našeho prozatímního hradu. A můj bratr a váš strážce půjdou za námi a budou rozprávět jako dva muži meče o svých vítězstvích a bitvách.“

*****

Na meče došlo. Baelor byl příliš sebejistý, příliš rozhodnutý dělat věci podle sebe. Když průvod před námi cestou k vrcholu, kde spočíval malý hrad Kámen s vysokou obytnou věží, obcházel rozeklaná čedičová skaliska nad pobřežím, postavil se náhle proti mně jako socha někde na náměstí. Jeho štít se přemístil ze zad do levé ruky, pravou sahal pro meč. Byla to hra, v níž jediným hráčem byl on, jakoukoli mojí akci snad ani nebral na vědomí.

„Pokusil ses mne napadnout. V sebeobraně jsem tě zabil. Bratr si může hledat diplomatické kličky, ale já mám rád přímá a konečná řešení.“ Říkal to spíš sobě než mně. „Kdyby naše sestra Daena nebyla na jeho straně, dávno bych svým změkčilým bratříčkem nakrmil Akulatraxe.“ Nějak jsem věděl, že mluví o drakovi. Na draka jsem ale myslet nemohl.

V šermu jsem byl vycvičen dobře, zbrojmistr Mors Hornwood nás proháněl jen co je pravda. Hlídej si postoj, štít, ten štít před sebe, mečem chceš zasáhnout soupeře a ne jeho meč, kolikrát ti mám ještě ukázat ten výpad, vybavilo se mi okamžitě. Ale řečeno upřímně, neměl jsem žádné zkušenosti až na rozhánění pár opilců v Bílém přístavu a nějaké ty chycené lapky. Aspoň jsem nebyl naivní a věděl, co od sebe můžu čekat.

Ať mě vezmou Jiní, souboj ještě ani nezačal a už první chyba. „Zapomeň na rodinu, na bohatství, na slávu, všechno co tě musí zajímat je jen tvůj  meč a meč soupeře.

„Takže se tomu nevyhneme,“ řekl jsem a sáhl za levé rameno. Snad to znělo sebejistě. A trochu jistoty jsem získal, jakmile jsem svůj meč pevně držel v ruce. Žádná okázalost, prostá účelnost. Jsem na něj zvyklý, umím to s ním. Tak je to správně, jen klid a rozvahu. Mám výhodu. Můj meč na jeden a půl ruky je delší než jeho. Mám jen lehký hauberk a spalníř, jsem pohyblivější než on se štítem a plnou zbrojí.

Ale první úder přišel tak rychle, že jsem stihl jen taktak jeho směr vychýlit stranou. Targaryen naštěstí razanci úderu přehnal, zřejmě čekal, že mne překvapí, trochu zakolísal a nemohl využít výhodu. Okamžitě se stáhl zpět do obrany, levou polovinou těla natočenou ke mě, štít těsně u ramene.

Uvolnit nohy, žádná křeč, slyšel jsem Hornwooda. Váhu na pravé noze, levou dopředu, trochu bokem k němu. Meč, meč nad hlavu, ať můžeš odrážet útoky plnou silou. 

Druhý výpad. Tentokrát jsem zareagoval mnohem lépe. Tělem doleva, mečem úder vychýlit doprava. Povedlo se přesně. Náhle byl ke mně částečně zády. Rychle naslepo máchl štítem za sebe, mojí ránu zachytil jen tak tak, otočil se aby mohl opět zaútočit, ale to už jsem vedl svůj úder já a mečem se musel vykrýt on. Využil energie mojí rány aby se dostal dál ode mne. Byl vzteklý a vyvedený z míry. 

Ono to půjde. Ono to půjde. Mám psychickou výhodu, teď klid, chladnou hlavu.

Pokusil se opět zaútočit, mnohem opatrněji než před tím. Stále byl natočený štítem ke mně, provedl úder shora a co nejvíc z mé levé strany, abych ho zase neroztočil. Odrazil jsem. Podruhé. Opět. Potřetí. A znovu, s doslova železnou pravidelností. Pokoušel se mě postupně zatlačit k útesu, naštěstí jeho údery vedené stále jednou rukou nebyly tak silné a stáli jsme víceméně tam, kde souboj začal. Jeho obrana byla zatím příliš pevná, pečlivě se kryl, po každém odraženém úderu se stahoval celým tělem i s mečem za úroveň štítu. Naše meče se od sebe několikrát s třeskotem odrazily. Teď, teď špatně odskočil, rychle k němu, provedl jsem mocný úder shora, nastavil mi štít, téměř jsem mu ho vyrazil z ruky.

Jsem moc vepředu, tělo skoro nad ním. Pozor, jak jste stojnou nohou k němu, podrazí vám ji a jste na zemi. Ať ho vezmou Jiní. Odrazil se z pravé nohy, levá mířila přesně na moje pravé koleno. Váhu jsem přenesl na poslední chvíli, jinak by mi koleno prokopl. I tak jsem inkasoval pořádný kopanec, odpadl dva kroky nazpátek, Baelor upustil meč, vhodil mi do obličeje hrst prachu, znovu meč zvedl, vzhledem k váze zbroje neuvěřitelně rychle vyskočil ze země a hnal se na mě. Považoval mě za paralyzovaného, nedbal teď na bezpečnost, byl to zběsilý útok. Meč jsem teď držel jen v pravé ruce, levou se snažil očistit si oči. Stihl jsem úder odrazit napravo od sebe, stáli jsme teď velmi blízko, zazmatkoval jsem, měl tělo odkryté, mohl jsem mečem vést úder na ruku nebo nohu, místo toho jsem levou sevřel do pěsti a praštil ho vší silou do čelisti.

Ale i to stačilo. Odkýval se na tři kroky, zařval a vyplivl minimálně jeden zub.

Krátká přestávka. Oba jsme se zhluboka nadechli. Naše řinčení mečů muselo být slyšet na stovky sáhů, brzy tu bude půl ostrova a hlavně targaryenští vojáci. Musím to skončit rychle.

Zmátni soupeře. Udělal jsem úkrok na pravou stranu, Baelor mě kopíroval. Naznačil jsem výpad, chtěl mi nastavit štít, já se prudce smýkl doleva, zareagoval pozdě, mečem se kryl odspodu, já udeřil shora, zazvonění a jeho meč ležel na zemi. Pokusil se udeřit štítem, uskočil jsem, skopl jeho meč ze srázu, udeřil do jeho štítu, ruka mu poklesla, sekl jsem ho přes ni, zavrávoral, udeřil jsem ho jílcem do obličeje a přiložil čepel na jeho krk. Jiní a všichni ostatní, já to vyhrál. Hornwoode, postavím ti pomník.

Rozhlédl jsem se. Až teď jsem zjistil, že nejsme vůbec sami. Daeron i s doprovodem, mistr Meluzín, všichni vyjeveně přihlíželi. Alisia, je mezi nimi? Ano, tamhle stojí, za Daeronem, něco povídá a divoce gestikuluje. 

„Vzdej to, draku, řekni všem ať odstoupí,“ zakřičel jsem Baelorovi do obličeje. Podíval se na mě a pohrdavě se usmál.

 „Drak se rybě nevzdává.“ Zaklonil hlavu, nabíral dech do plic, nechápal jsem co chce udělat, když náhle se mu z hrdla vyrazil nepřirozený vysoký skřek, který trhal bubínky, a snad se v něm dalo rozpoznat slovo Akulatrax.

Zdálo se mi to? Je to svist větru? Ne jako by se zdálky to slovo vracelo, kulá…trá… kulátrá… Akulátrá…, jako krákání nějaké obří vrány.

Nejistě jsem pohlédl na nebe. Slunce zapadalo někde nad Západozemím, mraky ozářené zespodu měly rudou barvu.

„Bratře to ne, odvolej ho, uznej prohru,“ volal na Baelora Daeron a běžel k nám.

„Vždycky jsi byl slaboch, Daerone. Ať tě vezmou Dothrakové. Jsem oheň, jsem krev draka.“ A s těmi slovy narazil krk na můj meč.

Z nebe se ozval hrozný řev.

*****

Nejspíš by ses nebál ani draka, kdyby letěl okolo lovit nějakou princeznu.

Chaos, křik, úprk. Vznešený doprovod obou bratrů, místní, targaryenští vojáci, ti všichni mířili v půlkruhu od pobřežní skály. Zvedal se vítr.

Stál jsem tam, s mečem zkrvaveným, poněkud otupělý. Alisia mi visela na rameni, pokoušela se mě vzpamatovat, ale chvíli jí trvalo, než mě vrátila do reality. Zůstali jen Meluzín a Daeron.

„Meluzíne, tam, ve stěnách sopky jsou pukliny, vezmi ji tam, schovejte se, rychle.“

„Ty kolohnáte tvrdohlavá, okamžitě pojď se mnou, dneska sis už na hrdinu hrál dost,“ křičela na mě.

„Mylady, jdeme, rychle,“ pobízel ji Meluzín.

„Pojďte, ukážu vám kde se schovat. Můj bratr byl šílený a jeho drak bez svého pána je naprosto nekontrolovatelný i pro mě.“

„Alisie, běž, až se to přežene, musíš se dostat z ostrova, povědět, co jsi viděla.“

„To by se ti líbilo ty hlavo skopová, ty si klidně umřeš, jen aby ses mě zbavil a ještě o tobě psali trubadúři. Tak to teda ne, buď půjdeš se mnou, nebo já zůstanu s tebou.“

„Nemělas mi říkat, že bych se nebál ani draka, teď vidíš, co se srdci mladých mužů takové řeči nadrobí.“

„Brandone Umbere, paličáku paličatá, přestaň si teď ze mě dělat legraci, tohle je vážná věc. Umírám tu hrůzou a ty si tu stojíš jako by se nedrakovalo.“

„Abys věděla, jsi mnohem statečnější než já, ty se svým drakem bojuješ celý život.“

 Chtěla promluvit, ale přikryl jsem jí ústa. „Zní to s podivem, ale přemýšlím,“ řekl jsem. Položil jsem jí prst na ústa, i když dělala, jak je zaražena předchozím výrokem. Ona mi snad věří. Myslet, myslet, to nemůže uškodit.

Poznej nepřítele. Využij terén. Útoč, kde tě nečeká.

Svist kožených křídel se náhle ozval skoro nad námi.

Meluzín s Daeronem se přitiskli pod skalní převis.

Popadl jsem Alisii za pas. „Musím si toho šupináče prohlédnout zblízka. Tamhle za tou skálou to vypadá jako dobré místo. Ale teď mě musíš poslechnout na slovo, nebo bude mít drak k dneska k obědu princeznu i železářství.“

Přikývla. Zvedl jsem ji a táhl za blízkou skálu. Byl od ní skutečně dobrý výhled na místo nedávného boje, kde stále ještě ležela Baelorova mrtvola. Doufal jsem, že drak nejprve přistane právě tam. Potřeboval jsem se podívat, s čím mám vlastně tu čest.

Tak, jsme tu, Alisii jsem přimáčkl k odvrácené stěně a sám se opatrně vyklonil.

Slyšel jsem syčení, pak nějaké klepání a pak dusot. Náhle tam byl, nahnědlá šupinatá hrouda obalená složenými kožnatými křídly. Tělo draka jsem velikostí odhadoval tak vzrostlého pratura, krk byl tlustý jako sloup na nejvyšší arkádě Sněžného septa a dlouhý asi jeden sáh, hlava jako dospělá stínokočka. Byl tedy ještě mladý a ne plně vzrostlý, ale bojovat s ním otevřeně je sebevražda. Jeho pohyby byly plynulé, kůže tlustá. Kdybych měl katapult, asi bych se pokusil přerazit mu střelou kostěné ramenní části předních končetin, naneštěstí katapulty na rozeklaných skalách běžně nebývají. Mečem tu kost ale nepřeseknu, nehledě na to, že jsem si ihned představil, jak by se takový raněný drak musel zmítat. Nejspíš by mě rozmačkal. Krk? Není až tak tlustý, ale má silné šupiny a musela by to být skutečně dobrá rána přeseknout ho najednou.

Alisia se na mě tázavě podívala, viděla jak se snažím něco vymyslet. „Něco mě napadlo,“ zašeptal jsem, „ale nechám si to jako poslední možnost.“

Pokývala hlavou. Pak, než jsem ji stačil zarazit, vyklonila se z našeho úkrytu.

Akulatrax prozkoumával Baelorovo tělo a nasával vzduch obludně velkými nozdrami. Když jej opět vypouštěl, vyvalilo se z nozder dost páry. 

Náhle hlavu zaklonil, zařval a z tlamy mu začala stříkat nějaká kapalina. Hned jak se ocitla na volném vzduchu, změnila se v plamen.

Alisii ale zaujalo mě něco jiného. Šťouchla do mě a pak ukázala na drakův zátylek. Zapadající slunce svítilo neobyčejně jasně a odráželo se od dračích šupin, které teď vypadaly jako že hrají duhovými barvami. A v tom světle jsem to uviděl. Měl na hlavě kostěné výrůstky přerůstající přes zátylek, ale za nimi, tam bylo slabé místo, které chránily. Malé šupinky, aby mohl dobře hýbat hlavou. Přikývl jsem, že rozumím. Teď jen vyřešit drobnost, jak se dostat k němu a zarazit meč právě tam.

Právě teď ale čas na přemýšlení vypršel. Drak zřejmě něco zachytil. Natočil hlavu směrem k nám a jen na poslední chvíli jsme zapadli za převis. Určitě ucítil krev na mém meči, u všech Jiných. A teď dupnutí. Vyráží k nám. Alisia na mě pohlédla trochu zoufalýma očima. Cítil jsem, že se třese.

Ale moment, něco mě napadlo. Teď máme šanci. „Necháme ho přijít z téhle strany,“ šeptal jsem, „já to obejdu z druhé, snad se mu dostanu za krk.“ Ty běž co nejdál odsud, když to nevyjde, je po mě.“

Teď se naštěstí nehádala. Přikývla a začali jsme se podél skály opatrně sunout na druhou stranu, než z které se drak blížil.

Ještě chvíli, ještě, pomalu. Drakova hlava už byla na úrovni našeho původního úkrytu. „Teď,“ sykl jsem na Alisii a strčil ji za další skálu. Doufal jsem, že odběhne kryta skalami co nejdál.

Sám jsem rychle vyrazil zpět k drakovi. Jedna jediná rána, jestli to nevyjde – Jen tvůj meč a drak, zaznělo mi v hlavě.

Rychle vpřed, dračí tělo je přede mnou, žhne, až ke mně, prohýbá se a nadouvá, vyhnu se drápům pravé přední končetiny tlustým jak hrot obřího kopí, po těchhle dvou výstupcích se dostanu nad něj, skočím mu na krk…

Všichni Jiní na tu skálu. Kámen, na který jsem stoupl, se převážil na jednu stranu a moje noha se po něm svezla. Narazil jsem do skály, rychle se postavil na nohy – ale namísto krku byla proti mně dračí hlava s tlamou obludně rozevřenou. Svalil jsem se na zem, přímo pod dračí hlavu, ze které za odporného sykotu vytryskla kapalina a vzápětí plamen, i když mě nezasáhl, byl tak horký, že jsem se okamžitě cítil jako v jícnu sopky, kůže mě okamžitě začala pálit, slzy ze mi vehnaly do očí, aby je chránily před žárem. Bylo to ale tak rychlé, že tohle jsem si uvědomil až se zpožděním několika okamžiků, během kterých jsem se dokázal zvednout ze země, zvednout meč, který se mi nějakým zázrakem povedlo neupustit a se silou zoufalství máchnout po dračím krku.

Meč se mezi šupiny zaryl překvapivě hluboko. Rychle jsem ho vyrval, dračí krk se zazmítala a kdybych nebyl dost rychlý, o meč bych přišel. Z rány se vyřinula černá dračí krev, kouřilo se z ní, drak zařval tak silně, že jsem na chviličku ohluchl, jeho levá přední tlapa s křídlem po mě máchla a zasáhla mě do hrudníku. Kromě toho, že mi náraz skoro vyrazil dech, mě odhodil na blízkou skálu. To mi ovšem zachránilo život, o chvíli později stejným místem proletěl další ohnivý dech. Až potom jsem si uvědomil, že se mi povedlo dračí tlapě nastavit meč v místě, které jsem předtím považoval za příliš silné. A vypadalo to, že se mi skutečně podařilo ji naseknout, drak na ni našlápl a zařval, vlastní váha ho zradila, s hlasitým křupnutím kost praskla a drak dopadl hrudí na zem.

To byla ale jen chvilková úleva. Páteř mě nesnesitelně bolela, tělo jsem měl jako v ohni, popadal jsem dech. Jen s největším vypětím se mi povedlo se dopotácet k nějakému blízkému úkrytu. Jako ve snách jsem viděl draka, jak se snaží postavit se zpět na nohy, pokouší se roztáhnout křídla, ale poraněná levá strana ho neposlouchá. Přesto se mu nějak povedlo vstát. Poskočil jednou a byl na půl cestě ke mně. Ztěžka jsem se svalil za skálu a chabě pozvedl meč. Tohle nemůžu vyhrát, došly mi nápady. Drak skočil podruhé a dopadl se zaduněním na zem. Sykot naplnil můj malý úkryt.Mohl bych skočit tamhle a - Ne, nemohl, jsem celý potlučený, sotva se tam doplazím. Dračí hlava se objevila na úrovni skálu, za kterou jsem se ukrýval…

„Obludo, podívej se sem.“ Alisia. Co to blázní? Drak otočil hlavou za hlasem – a do očí dostal záblesk slunečního světla odraženého od leštěného Baelorova štítu.

Poslední šance. Oslepený drak pohnul hlavou k zemi aby si chránil oči. Sebral jsem poslední zbytek síly, vyskočil na nohy a máchl mečem přesně tam, kde se odhalilo slabé místo na zátylku.

Zasáhl jsem. Meč zajel hluboko do masa, musel jsem přeseknout páteř, dračí krk se zlomil, tělo zazmítalo. Bleskově jsem sekl znovu. Hlava se zcela oddělila. Z krku tryskala horká krev proudem, uskočil jsem ale část spršky mě stejně zasáhla. Pálilo to nepředstavitelně, teprve teď jsem si uvědomil, že předchozím nárazem mi drak svým pařátem prosekl kroužkovou košili a kůži, z rány se mi drala vlastní krev, mísila se s dračí a já skoro hořel. Zuřivě jsem ze sebe strhl hauberk, jehož kroužky byly rozpálené, spalníř, a začal si otírat krev.

Alisia přiběhla ke mně, utrhla si kus látky ze šatů a přitlačila jej na ránu.

Ztěžka jsem si sedl, bez vůle cokoli dělat. Necítil jsem v tu chvíli triumf, neslyšel jsem, co mi Alisia říká, nevnímal její vzlyky. Byl jsem nesmírně unavený, v hlavě mi třeštilo, pálila mě kůže i svaly.

Ještě jsem si uvědomil, že se objevil mistr Meluzín a Daeron, pak nějací další lidé, mistr se ke mně sklonil a pak jsem spal a spal, naštěstí ne jako zabitý.

*****

Houpání. Vůně dřeva a moře. Pak světlo. V tomhle pořadí se mi vracely smysly.

„Nehýbej se, Brandone.“ Byl to hlas mistra Meluzína. Konečně jsem dokázal zaostřit.

Dýchám, cítím ruce i nohy. Ukrutně mě bolí, ale cítím je. Můžu s nimi hýbat.

„Máš přelámaná dvě žebra, popálenou kůži na rukou a v obličeji, spoustu oděrků, dlouhou ránu přes obličej a z otřesu mozku jsi vyzvracel všechnu stravu za posledních 14 dnů, ale když se nebudeš pár týdnů moc hýbat, mohl bys za chvíli zase bojovat s draky,“ dodal skoro vesele.

„Ne, drakům, aspoň pokud jde o mě, nadobro odzvonilo.“ Pokusil jsem se usmát, ale rána v obličeji okamžitě začala pálit.

Pohnul jsem hlavou. Na křesle vedle se právě probírala Alisie. Když uviděla, že jsem vzhůru, vyskočila a vyrazila ke mně. Přišlápla si při tom šaty a vysekla krásnou rozplácnutou žábu přímo pod mojí postelí.

Elegantně vyskočila, půvabně se uklonila a prohlásila „doufám pánové, že jste se náramně pobavili, toto číslo předvádím každý týden pod Rybonohovou sochou.“

Pokusil jsem se zatleskat a něco takového se mi i povedlo.

„Můj hrdino,“ řekla pak a sedla si ke mně na lůžko, „budeš tak neodolatelný až ti zůstanou jizvy, že asi požádám svého strýčínka aby nás oddal, jen co se vrátíme do našeho milovaného Bílého přístavu.“ Pohladila mě po čele a dala mi pusu.

„A nezapomněla jsi při tom na něco, mylady krásná šikovná?“ zeptal jsem se tak vesele, jak mi to jazyk dovolil.

„Zeptat se ženicha jestli by mě chtěl?“

„No třeba. Jsem plně v tvé moci a takový sňatek by sedal  skoro považovat za vynucený. A já myslím, že muži by si měli volit své nastávající stejně svobodně jako ženy.“ Pokusil jsem se opřít si hlavu trochu výše a její ruka mi pod hlavu přidala další polštář.

„Vy ženy. Myslíte si, že když vás muž nosí na rukou, pečuje o vás a položí Vám k nohám zabitého draka, že si vás hned chce brát s celou vaší rodinou.“ A okázale jsem pohodil hlavou a vyrazil jsem ze sebe nafrněné „psí“, jak jsem okoukal od Alisie.

„Tak aby sis nemyslel, drakobijče. S drakem jsem ti docela pomohla, jinak z tebe byl škvarek, na rukou mě asi ještě chvíli nosit nebudeš a momentálně pečuju já o tebe. A vůbec, až si příště budeš hrát s drakem, vymývej si rány svařeným vínem sám.“

„Seděla u tebe celou dobu, pečovala o tebe a třásla se mnou pokaždé, když jsi se pohnul nebo zasténal,“ postavil se na její stranu mistr Meluzín.

Tváří v tvář přesile jsem kapituloval a slíbil Alisii, že ji budu milovat až do konce svého, života, což, jak se zdá, bude navzdory všem očekáváním ještě dlouhá doba tak ať si pak nechodí stěžovat, že už jí to nebaví. Vrátila mi to prohlášením, že si můžu zkusit jí někdy umřít, protože mě pak bude chodit strašit na hřbitov.

Nedalo mi to abych se nezeptal, co se stalo na Kameni od té doby, co jsem byl pohroužen ve spánek spravedlivých invalidů.

„Seběhla se naše posádka, která vyrazila za námi, hned jak se drak objevil. Meluzín tě ošetřil a pak tě nechal přenést na loď. Daeron byl tak laskavý, že nás nejdříve doprovodil, samozřejmě zcela dobrovolně na loď a nechal poslat pro něco ze svých vzácných hojivých mastí, o které ho mistr Meluzín požádal. Dále byl tak hodný, že nechal uvolnit blokádu a pustil nás na volné moře.

S valyrijskou nadvládou nad Kamenem se už zdá se musíme smířit. Mají v plánu postavit tam nový hrad, s věžemi ve tvaru draků. Na můj vkus jsou těmi draky moc posedlí. Povídal něco o tom, že k tomu hodlají použít mocnou magii, já osobně bych k tomu řekla, že bič na zádech otroka má svým způsobem kouzelnou moc. S tím asi nic nezmůžeme, leda bys chtěl pobít všechny draky v Essosu a všechny jejich pány.

Ale něco za něco, za jeho laskavost jsem mu prozradila, co jsem se dozvěděla od Maekara, o těch jeho třech vejcích co si odvezl do Pentosu. To by mohlo vznešené Valyrijce na nějakou dobu zabavit rozbroji mezi sebou. Stejně myslím, že Valyrii dřív nebo později stihne zkáza, až se propadne vlastní mocí a vlastními zájmy sama do sebe. Z našeho pohledu doufejme, že to bude spíš dříve než později.“

„Takže jsme nakonec přes všechna Kamenná úskalí uspěli na celé čáře Úzkého moře.“

„Ano, díky nám a našemu bohatství. Máme totiž něco, co je vzácnější než valyrijská ocel.“

„Em, mozek?“ zkusil jsem. 

„No, jestli myslíš, že je ohromně chytrý si to rozdat s targaryenským dračím rytířem a jeho drakem najednou, tak to jsi nejchytřejší osobní strážce na světě. Ale myslela jsem něco jinýho.“

Sklonila se ke mně a políbila mě. Teprve teď jsem si uvědomil, že mistr Meluzín už tu není.

Pohladil jsem jí po vlasech a přitáhl ji k sobě.

Povídka č. 14

Tajný deník Sansy Stark

Robb Stark zařval smíchy a otočil na další stránku. 

„A když jsem včera šla po nádvoří a pozdravila ho, tak se na mě usmál a mírně se uklonil. Cítila jsem, že v té chvíli se moje srdce na okamžik zastavilo. Je tak galantní a hezký a vtipný. Otec říká, že železní jsou násilníci a rebelové, ale to není pravda. Otec o tom vůbec nic neví. Jak to vůbec může říkat, když ho vidí, jak slušný a milý k nám všem je? Možná bych si ho jednou mohla vzít. Matka říká, že by nevypadalo dobře, kdybych si vzala naše rukojmí, ale já ho chci. Jak mu to jen sluší, když natahuje luk...“ 

Theon se zašklebil a předváděl, jak natahuje luk. Bradu měl vztyčenou do výšky a koutky úst mu cukaly smíchy. Když Theon pantomimcky ukázal, jak vypouští šíp, všichni na nádvoří se zasmáli. Kolem Robba, který stál na sudu a postupně předčítal Sansiny zápisy, se shromáždil zbytek Starkových dětí. Arya kolem pobíhala v zablácených kalhotech a vysokých botách, Bran seděl na jednom ze sudů a přihlouple se křenil, a Rickon obdivně zíral na Robba a také se snažil vyškrábat na jeden ze sudů.

Bylo vlhké ráno a věže Zimohradu pokrývala těžká peřina mlhy. Bylo chladno a hradní stěny byly pokryté nízkým nánosem jinovatky. Děti na nádvoří byly zabalené do kožešinových plášťů a až na pár služebných zbytek hradu ještě spal. Děti by byly také spaly, kdyby je Theon s Robbem neprobudili divokým tlukotem na dveře jejich komnat. Když Robbovi mladší sourozenci slyšeli Theonův pronikavý smích a Robbovo vzrušené povídání, opustili teplo svých postelí a rychle se oblékli do prvního oblečení, které našli. Vyběhli na nádvoří, kde Robb svíral malou knihu v kožené vazbě a společně s Theonem v ní četli a po chvilce vždy vybuchli smíchy. Děti k nm zmateně přišly, aby se podívaly, co je zdrojem jejich pobavení. 

Robb začal posměšně předvádět Sansin tenký hlas. 

„Je to ten nejhezčí chlapec na Zimohradu. Robb je také hezký, ale to je můj bratr a to se nepočítá. Jeyne Poole taky říká, že se jí Theon líbí. Někdy se mi zdá, že až moc.“ 

„Jsi k rozrhání, Theone! Za chvíli se dozvíme, že tě tajně miluje i Bran,“ rozesmála se Arya. Bran vyskočil na nohy a chtěl do Aryi strčit, jenže ta už byla na druhém konci nádvoří, kde se choulila za pytly s bramborami. Bran ji dohnal a natahoval se k ní, aby ji shodil na zem, ale Arya mu utekla zpět ke zbytku svých sourozenců. Bran se zamračil a posadil se zpátky na svůj sud.

„Vsadím se, že by tě i přeprala,“ řekl Theon s posměšným úšklebkem na tváři.

„Zmklni, Theone,“ zuřil Bran. Robb pouze obrátil oči v sloup a pokračoval ve čtení tenkým hlasem. 

„Na minulé hostině Theon tancoval třikrát s Jeyne. Třikrát! Se mnou jenom dvakrát.“ Robb začal předstírat, že pláče, a Theon chytil Aryu za ruce a s řehotem s ní začal tančit po nádvoří. Tomu, co předávděla Arya, se nedalo říkat tanec. Arya pouze poskakovala a pohazovala nerozčesanými vlasy. 

„Já chci taky tančit,“ Rickon se zavěsil Arye na nohu.

„Ne, já jsem Jeyne Poole a tančím jenom s Theonem. Protože je ták krásný,“ Arya se se smíchem odstrčila od Theona.

„To je asi naposled, co jsme tě viděli tančit, má paní,“ ozval se hlas za Aryinými zády.

„Jory! Pojď, čteme vznešenou literaturu!“ řekl Robb a seskočil ze sudu.

„Slyšel jsem, můj pane. Lady Sansa ale vaším čtenářským kroužkem nadšená nebude.“

Robb pouze pokrčil rameny a strčil deník Branovi.

„Jsi na řadě,“ pokynul Branovi. 

„Ne! Teď chci číst já!“ vykřikla Arya a vytrhnula deník z Branových rukou.

„Ne, Robb řekl, že mám číst já. A co ty vůbec víš o čtení?“ Bran se pokusil vzít si deník zpět. Arya si ho těsně přitiskla k hrudi.

„Náhodou! Tenktokrát na mě ani septa Mordane nekřičela,“ zasmála se Arya.

„Och, tak to už jsi správná dáma,“ zakřenil se Theon. Arya udělala pukrle a hloupě se usmála.

„Theone, Aryo, nechte toho. Jsme uprostřed napínavého zvratu,“ Robb si vzal deník zpátky a pokračoval ve čtení.

„Proč by ho měla dostat Jeyne Poole? Je to jenom hloupá majordomova dcera. Teda, je to moje přítelkyně, ale není to urozená dívka. Theon by měl dostat někoho s urozenou krví a dobrým vychováním. Septa Mordane říká, že jsem ta nejvychovanější a nejtalentovanější dáma, kterou kdy poznala.“

„Septa Mordane neví, co plácá. Všichni víme, že nejtalentovanější dámou na Zimohradě jsi ty, Robbe,“ Theon se zašklebil. 

„Buď zticha, Greyjoyi!“

„Copak nejsi dáma? Kdybys byl pořádný muž, tak bys se mnou už dávnou navštívil nevěstinec v podhradí.“

„Co je to nevěstinec?“ zeptal se Rickon.

„Ano Robbe, vysvětli nám, co je to nevěstinec. A zkus se u toho nečervenat,“ uchechtla se Arya. Robb zrudl.

„Všichni mlčte. Ty bys ani Aryo neměla sama vědět, co to je. A ty, Greyjoyi, přestaň mi kazit sourozence.“

„Jon už mi dávno řekl, co je to nevěstinec!“ vykřikla Arya. 

„Vidíš Robbe? Sníh je ten, kdo ti kazí sourozence,“ řekl Theon.

„Jon nikoho nekazí!“ Arya se zamračila na Greyjoye a usmála se na druhý konec nádvoří. Všichni se obrátili směrem, kam se dívala. Jon Sníh vycházel ze dveří a zmateně se rozhlížel po nádvoří. Měl na sobě teplé oblečení, přes které měl přehozený sobolinový plášť po Robbovi, který si k sobě přivinul těsněji, když ucítil chladný ranní vzduch.

„Co se tady děje?“ zeptal se Jon, když ke skupince přišel blíže.

„Čteme Sansiny výlevy srdce,“ řekla Arya s uličnickým zábleskem v očích.

„Proč mě nikdo nevzbudil?“

„Theone, ty jsi říkal, že jsi na něj klepal, ale on řekl, že se mu nechce,“ otočil se Robb na Theona. 

„To není pravda. Nikdo mě nebudil,“ zamračil se Jon. Všichni se tázavě otočili na Theona.

„Já... budil jsem ho. Asi mě neslyšel.“

„Lžeš!“ strčila do něj Arya, až se zapotácel.

„Opravdu Theone, přestaň se chovat jako naprostý idiot,“ řekl Robb a znechuceně si ho změřil. 

Theon se podíval do země a otočil se k nim zády, mumlajíc něco o zatracených bastardech. 

„Pokračuj, Robbe. Chci vědět, jak to skončí.“ Arya se posadila na sud, na kterém předtím Robb stál, a podložila si hlavu dlaněmi. Robb se usmál a dal se znovu do čtení, předvádějíc Sansu.

„Milý deníčku, dnes byl nejhorší den mého života. Když jsem se nasnídala, chtěla jsem si dát nějaké citronové zákusky. Na stole jich ležela plná mísa, ale když jsem se do jednoho z nich zakousla, musela jsem to sousto hned vyplivnout. Byly slané! A moje sestra Arya a ten hloupý Jon Sníh se začali v rohu místnosti smát! Bylo mi do breku. Proč mi to Arya dělá?!“

Robb pomrknul na Aryu, která se smála a plácala se dlaněmi do kolen. 

„Vůbec se nechová jako dáma! Jak je to možné, že jsme sestry? Proč to udělala? Chápu, že to udělal Sníh, je to basta...“ Robb přestal číst a podíval se na Jona. Jon Sníh zírala do prázdna, ale když si uvědomil, že se na něj všichni dívají, usmál se a pokývnul na Robba.

„Pokračuj.“ 

Robb otočil na další stránku a po chvilce začal číst z jiného dne. 

„Je to ohavnost a sprostota! Arya dnes požádala otce, aby mohla vynechat lekci se septou Mordane a mohla se zúčastnit nějakého hloupého lovu. A otec jí to dovolil! Řekl sice, že si Arya tu lekci musí nahradit a na tom hloupém lovu bude poslouchat Robba, ale stejně je to neslušné a nevychované! Arya se nepotřebuje potit na koni, ona se potřebuje naučit lépe číst a vyšívat!“

Arya přerušila Robbovo čtení odfrknutím. 

„Ne že by si ji někdy někdo mohl vzít. Je tak nešikovná a neotesaná a...“ Robb se zastavil a zahleděl se k dveřím vedoucím do věže. Všichni se podívali tentýž směrem. Z dveří vyběhla Sansa s rudými tvářemi. Nemohli si nevšimnout, že přestože byla rozzuřená, má perfektně upravené vlasy a na rozdíl od nich správně zašněrované oblečení.

„Kdo mi to vzal?!“ zavřískala přes nádvoří. Všichni se zachichotali a vyměnili si pohledy. Sansa pokračovala rychlou chůzí ke skupince. 

„Řeknu tu matce! Okamžitě mi to vraťte!“ Sansa valila oči a divoce gestikulovala rukama. 

„Takhle se dáma nechová, lady Sanso,“ uchechtl se Theon. 

„Byla to Arya, že ano? Dej mi ten deník, Robbe!“ Sansa se natáhla k Robbovi, ale ten už vyhodil deník do vzduchu, odkud ho chytla Arya a běžela s ním pryč.

„Aryo! Okamžitě mi to dej!“ Sansa se rozběhla za ní, ale pouze opatrně, aby si v blátě neušpinila dlouhé sukně. 

„To mě nejdřív budeš muset chytit!“ Arya zběsile běhala kolem Sansy a uhla pokaždé, kdy se po ní Sansa napřáhla. 

„Prosím! Aryo!“ Sanse se do očí začaly hrnout slzy. Po chvilce se přestala po Arye natahovat a pouze stála a vzlykala.

„Měla bys jí to dát, Aryo,“ řekl Jon.

„Vždyť se ani nesnaží si to vzít zpět!“ Arya hodila deník Theonovi. Theon začal listovat stránkami a když našel, co hledal, zlomyslně se ušklíbnul.

„Jeho pohyby byly ladné a vznešené. Tančil lépe, než kterýkoliv chlapec na Zimohradě. Jestli uměl tak krásně líbat, jako uměl tančit...“

Sansa se vrhla po Theonovi a pokusila se mu vytrhnout mu deník, ale místo toho spadla na zem do bláta. Její bledě modré šaty byly celé špinavé a mokré a když se pokusila vstát, podklouzly jí nohy a upadla znovu. Theon se zachechtal. 

„Za to tě septa Mordane nepochválí,“ řekla Arya a podala deník Branovi. 

Jon Sníh udělal pár kroků k Sanse a podal jí ruku. Sansa se ho nasupěně chytla a postavila se na nohy. Když pevně stála, pustila se Jona a pokusila si nenápadně otřít ruku do sukně. Jon se pouze podíval na zem a odešel. 

„Brane, prosím.“ 

Bran na chvíli zaváhal, a pak se podíval do země a ruku spustil podél těla. Theon Greyjoy mu vzal deník z ruky a natáhl svou ruku Sansiným směrem. Sansa se po něm opatrně natáhla a když už se její prsty téměř dotýkaly deníku, Theon ucukl a vztyčil ruku nad hlavu. Sansa se pokusila vyskočit a vzít mu deník, ale Theon byl vyšší. Sanse po tvářích tekly slzy a srdceryvně vzlykala. Theon hodil deník Robbovi, ten jej chytil a přehodil ho Arye. 

„Všechny vás nesnáším! Jdu to říct otci!“ zavřískala Sansa a se vzlykáním odběhla z nádvoří. 

„No, a jsme v háji,“ zahvízdla Arya. 

Povídka č. 15

Časť prvá: Dobrodružstvo zlodeja

Prekliaty a požehnaný, zabudnutý a oslavovaný ležal na chladnej skale. Okrem neďalekej veže to bolo jediné miesto, ktoré vyčnievalo z roviny ostrova na jazere. Strechy mesta boli ďaleko, strážne ohne ešte ďalej. No šum mesta, ktoré nikdy nespalo, k jeho ušiam doliehal tak či tak. Málokedy sa vydával mimo tieňa domov. Nieto ešte do areálu tohto ostrovného parku, ktorý bol po stáročia teritóriom Pohanov. Od tej doby, čo si “požičal“ ten veľkňažkin diamantový náhrdelník, pre neho nenachádzali žiadnu lásku. 

Vo vysokej tráve niečo zašuchorilo, a tak sa postavil a zošuchol zo skaly. Pritisnutý chrbtom o ňu by mal aj tak lepšie vyhliadky, ak by malo dôjsť k priamemu boju. I keď proti viacerým mužom by s mečom aj tak šancu nemal. Možno s nejakým ľahším zaklínadlom... Z úvah ho vytrhol ďalší šuchot, tentoraz bližšie k nemu. Videl hýbajúce sa obilie, a tak zistil, že postava mieri k veži. Nemalo zmysel sa krčiť. V tejto tráve by aj tak jeho pohyb videl každý už z diaľky. Vynoril sa z kruhu trávy, ktorý bol vykosený okolo veže. 

Videl postavu ktorú ostatní nemohli vidieť. Videl jemný odlesk bielych vlasov v čiernej kapucni. Videl hĺbku fialových očí plných myšlienok. Videl blednúcu jazvu ťahajúcu sa po pravom líci.

„Tajomné odkazy, ešte tajomnejšie stretnutia,“ povedal hlasom sotva silnejším než šepot. „Myslel som si, že vy, bez tváre, ste so mnou konečne skončili, keď som sa vrátil do slobodnej dŕžavy po mojom úteku, než ste zo mňa mohli urobiť kňaza.“ 

„Nebolo našim cieľom byť...tajomní. Len...“

„Len ste sa rozhodli ukazovať svetu tváre ľudí, ktorí sú už dlho mŕtvi. Čo také sa stalo, že beztvárni potrebujú pomoc zlodeja? Potrebujete vedieť, či stále slúžim Jemu? Alebo či som stále muž najvyššieho kňaza?“

„My vieme, prečo si odišiel. A vieme aj, aké si urobil opatrenia, Jaqen. Máme prosbu na niekoho s tvojimi...skúsenosťami a talentom. Potrebujeme knihu.“ Odmlčala sa.

„A to je niečo, čo vy nedokážete? V čom je problém? Je na Dračom kameni? V Zemi zapadajúceho slnka? Stratená tisícky rokov?“

„Je v hlave. V hlave mriswisha...“ 

Stratil slová. Mriswish. Pred očami mu prebehli spomienky na klietku a tvora v nej. Pretiahnutá akoby vlčia alebo jašteričia hlava s jemnou srsťou. Žlté, hlboko posadené oči. Skrčená postava, ľudské telo...srsť na zátylku a temene dlhšia, podobná vlasom. A oblečenie skladajúce sa z čierneho plášťa a hnedých kožených nohavíc. A predsa niečo bolo inak. Väčšina z týchto mutantov mágie sa hádzala do mreží. On len sedel v kúte, akoby premýšľal. Možno mal nad čím. Vraveli, že to bol uznávaný mág v citadele. Až do udalosti s tou knihou. Kaa-Hael. Tak sa volala. Ale čo obsahovala, nemohol povedať... To nevedel nikto. I keď, niekto očividne áno.

Pomaly prikývol. „Kde ho nájdem? A čo z toho budem mať ja?“ 

Zasmiala sa. „Takže súhlasíš. Je v žalároch. Padlocké väzenie pod citadelou. Nemusíš sa báť, mágovia poslali Targaryenov, strážcov do ich sídla na Dračom kameni. A ty? Dvesto...“

„Štyristo.“ Prerušil ju. „A nie viac než sto v zlatých. A to v tých divných braavoských. Tam ho aj privediem. A sám tam pobudnem. Snáď tam ešte stále uvítajú utečencov. Zvyšok v šperkoch a drahokamoch.“

„Tristo a päťdesiat. Plus dve naše. Železné,“ odpovedala s jemným záchvevom nesúhlasu v hlase. Očividne to nebol jej nápad, tieto platobné podmienky. 

„Platí. O tri dni sa od brehu odrazí malá loď. Budú na nej dvaja ľudia. Táto loď zakotví až v Zálive hmly.“ Uklonil sa jej, a kým sa otočil, na chvíľu sa jej zadíval do očí. „Valar Morghulis.“

Stál na vysokej hradbe citadely. Sto stôp pod ním hradbu obmývala rieka. Za jeho chrbtom, päťdesiat stôp pod ním, sa rozprestierali vonkajšie záhrady. Konečne sa prinútil odtrhnúť zrak od rieky a mesta, otočil sa smerom do záhrad, ktoré by nebyť pokročilej hodiny boli plné zamilovaných párov, učencov rozjímajúcich o ohni, krvi a záhadách života a bohatých pánov prechádzajúcich rýchlym krokom, aby sa mohli stretnúť s jedným z archmágov. No teraz, dve hodiny po západe slnka, boli prázdne až na troch strážcov, jedného sediaceho pri dverách do vnútorných chodieb a dvoch prechádzajúcich po zvyčajných trasách. Mraky nad jeho hlavou temer dokonale zakrývali všetko svetlo hviezd a tlmili svetlo strážnych ohňov, čiže nebyť fakiel na stĺpoch, záhrady by sa topili v tme. 

Zasekol do cimburia kotvu a počkal, kým strážci prešli okolo, než zhodil lano. Zošplhal a začal pomaly a plíživo postupovať smerom k dverám. V ruke sa mu mihlo niečo lesklé a kožené a po tlmenom buchnutí sa strážca zviezol na zem. Odopol mu z opasku kľúče, odomkol dvere a vstúpil do chodby za dverami. Omráčeného strážcu zatiahol tiež dnu, aby ho tí dvaja nenašli a nespustili poplach. 

Rozhliadol sa. Chodba bola presne taká ako na mape. Chodba s množstvom odbočiek končiaca sa schodami nahor, vedúca na vnútorné nádvorie, akési átrium, nad ktorým sa týčila  viac než 150 stôp vysoká biela veža. V noci či vo dne bola dobrým orientačným bodom. Vraj absolútny stred mesta. Aj tak by to bolo bývalo, keby sa do mesta nerátali slumy za hradbami. Určite bola minimálne stredom citadely. Na jej vrchu sa otvárali štyri dračie kolonády s obrovskými čiernymi rohmi, ktoré vraj ovládali drakov. No dnes večer nesmerovali jeho kroky tam hore, ale do hlbín žalárov a katakomb. 

Pomaly kĺzajúc z tieňa do tieňa sa pohyboval chodbou. Míňal výklenky, ďalšie chodby a zavreté dvere, až sa dostal k portálu do veže. Ticho sa vyklonil, aby si obzrel poschodie, na ktorom stál. Kameň podlahy bol pokrytý hrubým kobercom. Okrem tej jeho videl sedem chodieb. Pri štyroch stáli dvaja strážcovia. Stiahol sa a spoza opaska vybral mapu. Chviľu do nej hľadel, aby sa uistil, kade má pokračovať, potom ju opäť zbalil a vydal sa dopredu. V hale bolo aj napriek pochodniam šero. Nikto sa neunúval meniť ich tu často. Mágovia sa príliš spoliehali na strážcov na hradbách a pod nimi. Prikrčil sa a začal postupovať okolo miestnosti pritisnutý k stene a temer neviditeľný pre oči strážcov. 

V prvom výklenku narazil na svietnik vykladaný zafírmi a akúsi očividne starú knihu. Usmial sa a obidva predmety zmizli v mešci na jeho opasku. Šikovná vecička. “Požičal” si ju odtiaľto naposledy. Zvonku mešec, zvnútra truhlica. A nikdy to nevážilo viac než skutočný mešec. 

Preplížil sa až k ďalšej chodbe, pri ktorej z obidvoch strán stáli strážci. Našťastie, ten z jeho strany stál dva kroky od steny. Pritlačil sa o ňu a pomaly začal postupovať poza neho. Zadržal dych a vkĺzol do chodby, ktorá sa po pár stopách otvárala do ďalšej menšej miestnosti s množstvom dverí. Systematicky zisťoval, kam viedli každé jedny. Väčšina do spální, dvoje do skladísk. Celkovo našiel dosť zaujímavých šperkov. Väčšinou prstene a náhrdelníky. Všetky skončili v jeho mešci. Nakoniec otvoril posledné dvere a začal zostup po starom servisnom schodisku. Zišiel o osem poschodí nižšie a spleťou chodieb sa začal plížiť smerom k celám.

Zastal pred mrežou, ktorá označovala začiatok stráženého priestoru. Teda nie, že by cestou nestretol žiadneho strážcu, ale tú zmenu bolo vidieť. Pred mrežami bola prázdna stolička. Asi si stráž niekam odskočila. Za mrežami sa otváralo jedno z nižších poschodí bielej veže. Narozdiel od toho, cez ktoré prechádzal naposledy, do tohto ústili len tri chodby. Po obvode miestnosti sa prechádzal strážca a jeden luster so sviečkami spolu s pochodňami po stenách zalievali miestnosť príjemným svetlom. 

Keď sa strážca dostal na druhú stranu miestnosti, prešiel k dverám a spod rukavice vytiahol šperhák. Zastrčil ho do zámky a zavrel oči. Opatrne ním začal pohybovať. Pristrčil k nemu ihlicu a počkal, kým zámok ticho necvakol. Cesta bola otvorená a začal premýšľať, ako sa dostať cez strážcu. Nebol hrdlorez. Nepotreboval rozsievať smrť, pokiaľ to nebolo potrebné. Oveľa radšej by ho bol omráčil, lenže ako sa dostať zaňho. 

Zabi ho... Zašepkal mu do ucha cudzí hlas. S dýkou v ruke sa otočil o 180 stupňov, no nik za ním nestál. Zabi ho, pošli ho pred moju tvár. Nespoznávaš môj hlas? Pochopil. Prehodil si dýku do druhej ruky a otvoril mreže. Na zavŕzganie sa strážca otočil, no skôr, než stihol povedať čo len jediné slovo, so svišťaním mu okolo krku preletela dýka a on spadol ako podťatý na zem. 

Lenivo za sebou zabuchol oné mreže, prešiel miestnosťou a zohol sa. Zobral zbraň, otrel ju do suknice a mŕtvolu presunul do tieňa chodby, ktorou pokračoval ďalej. Vošiel do ďalšej, slabšie osvetlenej a nestráženej miestnosti so štyrmi vchodmi a istý si sám sebou pokračoval jedným z nich ďalej. Vedel, čo ho čaká na konci. Kľúčom odomkol železné dvere a vošiel do miestnosti za nimi. 

Svetlo sa zredukovalo na jednu osamotenú sviečku na stole. Pri stole sedela zhrbená postava a niečo písala.  Pomaly položila brko a otočila sa naňho. V šere uvidel dve žlté oči. 

„Jaqen. Čakal som ťa o pár minút skôr. Zablúdil si?“ ozval sa chrapľavý hlas s náznakom vrčania, no nie hnevu. 

„Vieš moje meno. Vieš aj, prečo som tu?“ 

Tvor sa zdvihol a prešiel k posteli v rohu. Zobral z nej balíček s vecami a podišiel k nemu bližšie. Zo stola ešte cestou zobral knihu, do ktorej písal. Prikývol a prehodil si na hlavu kapucňu. 

„Poďme.“ 

Jaqen otázky nekládol. Očividne tu bol ten horšie informovaný. Len pokrútil hlavou a vydal sa ďalej, vedúc tohto tvora preč.

Cestou našiel ešte niekoľko vecí, ktoré stáli za námahu ukradnúť ich. Našli veci, ktoré Michaelovi, tak sa, ako mu prezradil, volal tento zvláštny tvor, zhabali, keď ho zavreli do väzenia. Pomerne veľkú tornu. Našťastie svoj únik naplánoval dobre. Vyšli z bloku s celami cez ten zamrežovaný portál (stolička bola stále prázdna) a pri prvej príležitosti zahli doprava a po úzkych schodoch smerom dole, až na úroveň mora. Zahli vpravo, vľavo a zastali. Otočil sa na svojho spoločníka s prstom priloženým na perách. Pomaly začal postupovať dopredu až do jaskyne vymytej vodou. Akýsi prírodný prístav pod citadelou. Videl len štyroch strážcov. Citadela bola dnes podivne vymretá. Ale to možno súviselo s tým úbytkom ľudí s nadaním v poslednej dobe. Zavrel oči a ruky zovrel do pästi. Traja strážci stáli otočení smerom k vode a jeden stál pri stene. 

Zabi ich... Vytiahol luk z tulca a zavesil si tetivu. Vybral tri šípy. Zapichol ich pred seba a nadýchol sa. Vsadil prvý, namieril a vystrelil. Nepozeral sa, či trafil, no natiahol druhý šíp skôr, než odznela ozvena šplechnutia. Prvý bol vo vode. Zvyšní traja sa rozbehli smerom k nemu, no to už vzduch preťal druhý šíp. Opäť krk. Opäť trafil. A po ňom padol tretí. Pustil luk a vytiahol dýku. Štvrtý padol tvárou napred. 

Pozrel sa naspäť na mága a pokynul mu, aby prišiel bližšie. 

„Nastúp si do člna a vesluj von. Ja tu musím zostať a držať zdvihnutú mrežu. Čakaj ma pod hradbou.“

„To nebude treba“ zamrmlal a potom zašepkal niečo v akomsi podivnom jazyku. 

Reťaze v rohu sa začali vinúť a napínať. 

„Poďme, dlho to nevydrží,“ povedal, načo obaja naskočili do jedného člna a chopili sa vesiel v ňom.Vyplávali z tunela na more, spod hradieb na rieku a po nej cez mesto. Oboplávali citadelu po rieke, ktorá ju obkolesovala. 

Valýria bola zvláštne mesto. Vďaka baniam pod mestom prosperovala po ekonomickej stránke, ale neovládala ho rodina, ako bývalo zvykom v krajinách zapadajúceho slnka. V strede mesta sa rozkladala citadela, miesto učencov a mágie. V severnej časti mesta oddelené vlastnou hradbou sa rozkladalo Jesenné údolie so sídlami dračích a banských lordov. Na západe to boli sídla remeselníkov a trh, Šedá štvrť. Východ, Kamenná štvrť, bol domovom slobodných ľudí a na juhu bol prístav.  Otroci, ktorí pracovali v baniach a chudobní ľudia bývali za hradbami. 

Pokračovali riekou ďalej cez Šedú štvrť a vyšli v prístave. Mesto bolo ešte pomerne tiché, no i tak bolo vidieť, že nikdy nespalo. Kuchtíci už miesili cesto na chlieb, rozkladali ohne a krájali mäso vo varných stánkoch. V dokoch pobehovali ľudia, nakladali lode, aby mohli vyplávať. Všetko bolo, ako má byť. 

Plávali ďalej na jeden z malých  ostrovov, ktoré tvorili prirodzený vlnolam prístavu. Jaqen nechápal, prečo plávajú práve tam, ale Michael to očividne vedel. Prirazili čln o breh. Ani ho neprekvapilo, že pri vystupovaní mu podala pomocnú ruku postava v bielo-čiernej róbe s kapucňou na hlave. Pomaly ich viedli po vyšľapanej ceste smerom k akémusi kruhu kameňov so starou polozborenou vežou.

 „Jaqen a Michael. Konečne ste sa k nám pripojili...“ Podišla k nim obrovská postava a objala oboch.

 „Dnes je veľký deň. Deň, kedy Valýriu pohltí more a démoni budú hodovať na mäse mŕtvych.“

 Nechal ich tam stáť a sám odišiel do toho, čo kedysi bývalo vežou. Nasledovali ho. Vo vnútri bol kruh fakieľ a na jednej strane bol akýsi čitateľský pult. 

„Nebudeme čakať. Začneme,“  povedal Michael a z torny vybral dve knihy. Jednu položil na pult, druhú si zobral do kruhu a začal od stredu kresliť runy smerom doľava a von. Jaqen sa oprel o zbytok steny a pozoroval ho. S týmto už nemal čo robiť, čakal len, aby ho vyplatili. Okolo sa začali schádzať muži bielej a čiernej. 

Toto nie je práca mnohotvárneho. Toto je práca Hlavného kňaza. A všetci ho slepo nasledujú. 

Ako vieš, že ma to nepoteší? Zomrie veľa ľudí, ale mi pretrváme. Inak by sme zanikli. Myslíš, že poslali preč drakov náhodou? Nie. Toto bolo predpovedané už pred vekmi. Kaa-Hael...

Na pravé poludnie sa Michael konečne postavil za pult a ešte raz si prezrel, čo vyrobil. 

Z vonkajšej strany ostrova už stála loď, ktorá ich po skončení mala odviesť do bezpečia.

„Začnime,” povedal svojim ľahko chrapľavým hlasom. 

„Nech je táto jazva znamením rany tohto smrteľného sveta. Z tohto mesta nech vzniká skaza mužov, ktorí vo svojej arogancii chceli ovládať naše životy a smrť ako ich vlastné. Slepo budovať svoje kráľovstvo na ukradnutých vedomostiach a márnomyseľnosti. Teraz musia byť skonzumovaní pravým plameňom a skazou, ktorú sa snažili kontrolovať. Nech ozveny tejto skazy znejú celým ich svetom. Nech celý ich svet znie tónmi tak, že všetci, ktorí žijú a budú žiť, môžu počuť tóny ich skazy a zúfať.“ 

Chvíľu akoby sa zastavil čas. 

A po chvíli, akoby niečo roztrhlo realitu.

Časť druhá: Skaza legendy

Dojedal neskoré raňajky. Uličkou sa vznášala vôňa pečenej slaniny, pražených vajec a čerstvého chleba. Alebo cítil len svoje raňajky? Dnes sa nezaťažoval ťažkými myšlienkami. Bol tretí deň v týždni a celý deň mal pre seba. Nemusel počúvať nadávky vedúceho skladu v prístave. A hlavne nemusel vstávať o piatej ráno. To bol tiež dôvod, prečo si raňajky vychutnával až teraz. Tak neskoro, že to mohol byť pomaly aj obed. 

Hodil na stôl medené mince a postavil sa. Vybral sa uličkami dokov smerom k citadele. Miloval prechádzky v chladnom jesennom vzduchu. Nebola už páľava ako ešte pred pár týždňami, no ulice neboli zasypané snehom. Ale každý deň bolo chladnejšie. Prešiel mostom a pod bránou. Na dláždenom chodníku sa hrali deti. V tieni jablone sa objímal párik mladých. Na lavičke sedeli postarší manželia. Človek sa za múrmi citadely mohol narodiť, v týchto záhradách mohol vyrásť pri hrách s rovesníkmi, nájsť si lásku, vychovávať tu svoje deti a zomrieť pri kŕmení holubov. Prepadla ho nostalgia. Kedysi bol tiež jedným z tých detí. Aj jedným z tých zaľúbencov. Ale nikdy nebude jedným z tých starých. Jeho žena jednoducho umrela priskoro. Posadil sa pod jeden zo stromov, zavrel oči a otvoril myseľ spomienkam.

Zo spánku ho vytrhol rev, praskanie a krik. V prvom momente si omámený myslel, že jednoducho sníva. No potom videl čiernu oblohu a akýsi utekajúci človek oňho zakopol. Bolesť bola príliš reálna na to, aby to bol len sen. Rýchlo sa zdvihol na nohy. Utekajúci už bol od neho ďaleko. Rozliehali sa výkriky bolesti a zem sa triasla. Zvuk znel slovami ľudí okolo neho. Biela veža padá. Dal sa do behu. Len nech je čo najďalej, ono to prejde. Bežal smerom k bráne spolu s ostatnými ľuďmi. Pred nim bežalo malé dievča. Ešte kúsok a budú v bezpečí. Mýlil sa. 

Nebo rozčesol zelený blesk. Videl tu zrážku a počul rachot hlasnejší než tisíc hromov nasledovaný zlovestným pukaním. Akoby meteorit rozštiepil zem samotnú. Zastavil, zarazený šokom. Za ním sa otvárala hlboká puklina, ktorá sa ťahala spod citadely. Videl v nej podzemné tunely. Vedel, že citadela je mravenisko, ale netušil že až takéto. Vtom sa ozval krik a on vzhliadol práve vo chvíli, aby videl, ako ďalší meteorit narazil do bielej veže a tá sa začala zosúvať sama do seba, aby nakoniec padla smerom do Jesenného údolia. 

Toto je koniec. Toto je koniec Valýrie. 

Rozbehol sa preč. Strážne ohne chŕlili lávu a kamene. Jesenné údolie bolo zavalené bielou vežou a citadela samotná akoby sa prepadala. Cesta tam bola stratená. Jediným spôsobom, ako mohol uniknúť, boli doky. Periférne zazrel dievčatko, ktoré predtým utekalo pred ním. Stálo tam a plakalo pri mŕtvole nejakej ženy. Kus kameňa jednej z veží vo vonkajšom múre jej rozdrvil telo. Rozhodol sa vziať to obkľukou a zobrať ju. Bola malá, unesie ju. No než k nej stihol pribehnúť, veža sa zosypala celkom. Spŕška sutín a kameňov pristála na dievčati. Už jej nebolo pomoci. Zamrazilo ho. 

Zomrieme tu všetci. Všetci... 

No aj tak utekal ďalej. Videl praskajúce múry a prepadajúce sa budovy. Zem akoby si brala späť, čo bolo jej. Oblúk hlavnej brány sa už netýčil majestátne vo vzduchu, no jeho sutiny ležali v prachu na schodoch. Zastal na vrchole schodiska a pozrel sa dole. Napadlo ho jediné slovo. Skaza. 

Kamenná štvrť bola v plameňoch. Topila sa vo vulkáne, ktorý sa otvoril uprostred. Nad Šedou štvrťou sa vznášal tieň jašterov. Draci. Museli ujsť z jám. Utekal dokmi. Hlavná ulica viedla od citadely až na hlavný trh, kde sa tiesnili ľudia. Dobehol tam a počul hukot. Všetci sa otáčali. Aj on. Citadela sa prepadala. Už bola len málo nad úrovňou konca ulice po ktorej bežal. Nastal ešte väčší zmätok a pohyb. Po zemi sa váľali mŕtvoly. 

Zrazu všetko zahalil tieň. Pozrel nad seba a videl vlnu. Väčšiu ako kedykoľvek predtým. Zmietla hradby a doplazila sa až na námestie. Zistil, že v topánkach má mokro. Ľudia, ktorí prežili, sa začali otáčať a zúfať. Po mori cesta neviedla. A mesto akoby sa prepadalo hlbšie a hlbšie. Prišla ďalšia vlna a ďalšia. Tam, kde boli hradby, už boli len akési kôpky sutín. Móla a lode zmizli úplne. Zachrániť sa môže len v tom, čo zostalo z citadely. Začal utekať. Ako to videli ľudia, utekali tiež. Tí, čo prežili. 

Keď ich v tom zahalil tieň a akoby oblak tepla. Jeho posledné myšlienky patrili dievčatku, ktoré zavalila veža.

Stál na ostrove a pozeral na horiace, polopotopené mesto. Strážne ohne chŕlili lávu, no tá vytekala aj uprostred mesta. Biela veža už dávno ležala v troskách. Nemusel to vidieť, aby vedel že Jesenné údolie je zatopené. Nad mestom sa vznášali draky, para a dym. Ťažko povedať, čo z toho bolo smrteľnejšie. Zo zeme začal vyliezať pach síry, šíril sa až k nim a more vrelo. Veľké vlny ničili viac a viac. Zemi sa vracalo, čo bolo jej. Bane sa prepadávali a bolo vidieť, ako sa ruiny noria hlbšie a hlbšie. Draky pomaly odlietali preč a vrany a čajky prilietali späť. Z mora sa ale dymilo. 

„Prečo si to urobil?“ spýtal sa Michaela vedľa neho. 

„Valýria pomaly ale iste zanikala. Už od vzniku Braavosu. Poslední draci prežili. Tajomstvá pretrvajú. Nie ale tie, ktoré sa potopili. Už nikdy nebudú mocní ovládať toľko drakov, čo kedysi. Ukradol si knihy, ktoré sú spolu so mnou poslednou studňou. Valýria bola dobrá.  Ale svet, ktorý budovali, nebol miestom pre to, čo má prísť. A nie je ani miestom pre nás. Zima sa blíži, Jaqen. Čo keby sme pokračovali v Zemi zapadajúceho slnka? Tam to vraj býva celkom prijateľné. A naviac, tvoje kúzla tam nebude poznať každý.“ Zasmial sa. 

Jaqen prikývol a pozrel smerom k Hlavnému kňazovi. „Myslíš, že nás vyhodia v Dorne?“ 

Michael prikývol. O viac sa nebolo treba starať. 

Stáli na móle v Yornwoode a pozerali ako služobníci nakladali ďalší tovar do lode, vykladali prázdne sudy a nakladali vodu, solené mäso a krvavé pomaranče. Michael bol v hostinci, Jaqen na móle. Stál tam s Hlavným kňazom. 

„Naozaj nepôjdete s nami? Boli by ste dobrým prírastkom...“

 „Nie. Michael pokračuje na sever, vo svojej mužskej,“ zasmial sa „podobe a ja idem smerom do Búrlivého konca. Bude nám tam lepšie. A ak budete mať prácu, nájdete ma, nie?“ 

Kňaz príkývol. 

„Tak teda, Valar Morghulis,“ povedal Jaqen a vtisol kňazovi do dlane kovovú mincu. „A nezabúdajte, prečo ste tu.“ 

Otočil sa a odkráčal preč.

Povídka č. 16

TAJNÝ DENNÍK PETYRA BAELIŠA

V podstate o nič nejde, ale vôbec by mi nevadilo, keby som bol väčší. Aspoň o pár centimetrov. Určite ešte vyrastiem, ale vyzerá to tak, že žiadny dlháň zo mňa nikdy nebude. V porovnaní s ostatnými chlapcami v mojom veku som krpec. Naša kuchárka Peggy ma sice utešuje, že čo je malé, to je milé, a potom ma núti, aby som jej vliezol pod sukňu, ale aj tak by som bol radšej, keby sa moje rastové hormóny konečne prebudili k životu! Ževraj muž rastie až do svojich dvadsiatich rokov. Ja osobne si však myslím, že človek rastie po celý svoj život.

♦♦♦

Naše chudobné panstvo je kamenisté, neúrodné a desivo nudné. Skapal tu pes. Kamarátov nemám, všetci sú beznádejní tupci. Nemám sa tu s kým normálne porozprávať. Náš paholok Gary nie je na potrebnej intelektuálnej úrovni. Keď som sa s ním pokúsil nadviazať rozhovor ne tému genderové aspekty medzinárodnej politiky, hospodárskeho poklesu a finančnej krízy za vlády Maegora I., s úžasom na mňa pozeral, a potom zamrmlal, že už musí ísť kydať hnoj. Dokonca ani môj otec nemá pochopenie pre moje záujmy. „Už zase ležíš v tých knihách?“ rozhneval sa. „Keby si radšej konečne robil niečo užitočné. Mohol by si napríklad pomôcť Garymu vykydať hnoj!“ Apropo, môj otec meria 151 centimetrov.

♦♦♦

Dnes ma vzal otec k akémusi pustovníkovi, ktorý býva v jaskyni na našom panstve. Ten človek síce príšerne smrdel, ale prorokoval mi skvelú budúcnosť, čím dokázal, že nie je úplný blázon. Ale aj tak som mal pocit, že by povedal čokoľvek, len aby zalichotil otcovi. Skoro by som povedal, že ho niekto podplatil mechom vína, aby mu vnukol nápad poslať ma niekam, kde by sa mohli moje výnimočné schopnosti ďalej rozvíjať. A skoro by som povedal, že som to bol ja.

♦♦♦

Už sa neviem dočkať, až pôjdem do opatrovníctva k lordovi Hosterovi Tullymu do Riekotočia! Je to priateľ môjho otca, zoznámili sa počas Vojny Deväťgrošových kráľov. Čím skôr odtiaľto vypadnúť. Preč od ovčích bobkov, baraniny a smradu hnoja z kozuba! Už aby to bolo.

♦♦♦

Konečne. Buď pozdravené, Riekotočie. Adié, moje rodné Prsty. Už na mňa nedosiahnete.

♦♦♦

Lord Tully má dve dcéry približne v mojom veku. Lysu a Cat. Sú to roztomilé stvorenia. Cat je pôvabná, chytrá, vzdelaná, vtipná, veselá, chápajúca, milá, nápomocná, pracovitá, vznešená, okúzľujúca, bezprostredná, priateľská, urečnená, dobrosrdečná, ľúbezná, obdivuhodná, zábavná, sčítaná, a vie tancovať gigu. Lysa jej jej mladšia sestra.

♦♦♦

Dnes dopoludnia sme sa s Tullyovkami v odľahlom kúte záhrady pod naším obľúbeným konárom hrali na bozkávanie. Navrhoval som síce kompletnú hru na doktora, ale prehlasovali ma. Lysa mi pri tom vrazila jazyk až do krku. Skoro som sa povracal, ale bol to nepochybne prejav náklonnosti. Pokúsil som sa tú istú techniku aplikovať i na Cat, ale vrazila mi takú facku, až sa mi zatmelo pred očami. "Petyr, mám ťa rada ako brata", povedala mi neskôr. "Ale nič viac." Moju nasledujúcu vášnivú prednášku o Targaryenoch nemala záujem počúvať.

Nič to, aspoň som to skúsil.

♦♦♦

Tento týždeň je u nás na návšteve Brandon Stark. Nadbieha Cat. Uchádza sa o jej ruku s láskavým zvolením jej otca, pána Riekotočia Hostera Tullyho. Ach, bohovia, ako ja toho magora nenávidím! Stále sa vyťahuje, že je väčší a starší ako ja a pokúša sa ma pred Cat znemožniť. Začal ma nazývať prezývkou, ktorú mi vymyslel Edmure (už som sa zmienil o tom, že Cat a Lysa majú retardovaného brata?) a teraz na mňa tým svojim teľacím hlasom pokrikuje vždy, keď ma vidí. "Nazdar, Malíček z Prstov!" a "Malíček, nepotrebuješ nadvihnúť?" Mám chuť ho zabiť. Ja som mu vymyslel aspoň tucet prezýviek, ale žiadna sa neuchytila, hoci všetky boli mimoriadne trefné a zábavné. Navrhol mi postupne súťažiť v jazde na koni, v súboji s tupými mečmi a v pretláčaní rukou. Ja jemu zase piškvorky, súboj vo veľkej násobilke a v hádaní citátov. Cat sa pri tom smiala až sa za brucho chytala a potom si spolu s Brandonom vyšli na prechádzku a piknik do lesa. Rozzúrilo ma to natoľko, že keď ma prišla Lysa utešiť, skoro som ju zrazil päsťou z balkóna.

♦♦♦

Vyzval som Brandona na súboj o Cat. Myslím, že som ho celkom potrápil. Neviem síce, koľko dní som som strávil v bezvedomí, ale mám z toho súboja dobrý pocit. Mám obe ruky v dlahe, nejaké tie polámané rebrá a občas mám závrate a vidím dvojmo. Dal som tomu sviniarovi zabrať.

♦♦♦

Musím odísť z Riekotočia. Cat s tým nemá nič spoločné. Ani lord Hoster Tully. A Brandon Stark už vôbec nie. V Kráľovom prístavisku mi ponúkli prácu, ktorá sa neodmieta. Budem robiť kariéru! Jupí!

Predtým sa ale ešte zastavím na Prstoch. Zdá sa, že jediný, komu je to ľúto, je Lysa.

♦♦♦

To, že som sa s Lysou vyspal (skôr ona so mnou, ja som bol namol), že následkom toho so mnou čakala dieťa, a že ma Hoster Tully kvôli tomu vyhostil z Riekotočia, to je všetko iba bohapusté ohováranie. Taktiež nie je ani štipka pravdy na tom, že som sa cez Mesto čajok dostal do blízkosti kráľovského dvora iba vďaka tomu, že sa za mňa Lysa prihovorila u svojho vplyvného manžela Jona Arryna. To, že som ju celý ten čas nepokryte a cynicky využíval, je už úplný nezmysel.

Možno sa bude zdať zvláštne, že klamem i vo vlastnom denníku, ale mne to zvláštne nepripadá.

♦♦♦

Brandona upiekol šialený kráľ Aerys spolu s jeho otcom Rickardom Starkom. Keď som sa to dozvedel, od radosti som začal hlasno spievať. Teraz by ešte mohli Cat vypadať všetky zuby a vlasy a Riekotočie postihnúť mor.

♦♦♦

Stále ju milujem. Nemôžem si pomôcť. Navždy ju budem milovať. Snívam o tom, že sa ku mne raz vráti a pochopí. Je to zvrátená fantázia, ale ja zvrátenosti nadovšetko milujem.

Poslal som jej kondolenčného havrana, no neodpovedala. 

♦♦♦

Brandon ešte nestačil poriadne vychladnúť a Catelyn sa už stihla vydať za jeho mladšieho brata Neda Starka! Je to šľapka, šľapka, šľapka!!

♦♦♦

Ženské sú všetky pobehlice. Hlavne Tullyovky. Už na ne nebudem myslieť. Je to absolútna strata času. Všetky patria do nevestinca.

♦♦♦

Kráľovo prístavisko predo mnou roztvára svoje nohy a ponúka mi potešenia, o ktorých som vždy sníval. Už som sa tu trochu poobzeral. Ľudia sú tu príjemne skazení a bezzásadoví. Vyzerá to tak, že by sa mi tu mohlo páčiť.

♦♦♦

Informácie znamenajú moc. Čím viac toho vieš, tým menej potrebuješ svaly. Slová dokážu viac ako meče. Samozrejme len predtým, než na tie meče skutočne dôjde. Musím sa viac skamarátiť s Varysom.

♦♦♦

Moc je korupcia. Korumpujem, teda som. Nie je nič sladšie ako pohľad na čerstvo skorumpovaného človeka.

♦♦♦

Lož je najlepšia, keď je úplne bezdôvodná. Iba tak, pre radosť, aby som nevyšiel z cviku. Keď klamem, klamem dobre a rád. Niekedy si už vážne začínam pripadať ako psychopat. 

♦♦♦

Nemám čas ani chuť písať si denník. A okrem toho by to mohlo byť nebezpečné. Plány, ktoré mám, sú bezpečnejšie v mojej hlave. Takže ďalej iba stručne.

♦♦♦

Som členom Malej rady.

♦♦♦

Som správcom kráľovskej pokladnice.

♦♦♦

Som najlepší.

♦♦♦

Ženské ma už nezaujímajú, peniaze a moc ma vzrušujú omnoho viac.

♦♦♦

Dnes ma po rokoch navštívila Cat! Ach, sladká Cat! Mal som chuť na mieste ju znásilniť. Aby som bol presný, neprišla priamo za mnou, vyšetruje atentát na svojho syna. Keď prišla reč na jej dve dcéry, napadol ma ten najskazenejší plán zo všetkých.

♦♦♦

Do Kráľovho prístaviska prišiel Eddard Stark ako nový kráľov pobočník potom, čo starý kráľov pobočník Jon Arryn nešťastne zomrel (ehm). Stark so sebou priviedol svoje dcéry Sansu a Aryu, z ktorých tu prvú považujem za svoju potenciálnu budúcu manželku.

♦♦♦

Ješitnosť je rozhodne moja najmilšia neresť. Hneď po manipulácii s ľuďmi. A skaziť nevinnosť je výzva, ktorej nemôžem dlhodobo odolávať.

♦♦♦

Zdal sa mi úplne šialený sen o akomsi chlapíkovi v ploskej čapici, ktorý rozhodoval o tom, čo urobím, mal moc ovplyvniť každý môj krok, každé moje slovo!

Príšerné. Prebudil som sa a kričal od hrôzy.

Po raňajkách som zradil Neda Starka a hneď sa mi zlepšila nálada.

♦♦♦

Dnes ráno mi volal akýsi človek, ktorý sa mi predstavil ako "producent HBO" a poradil mi, aby som si otvoril nevestinec. (Možno sa čudujete, kde sa vzal v Západozemi mobil, ale z môjho pohľadu to vypadalo ako havran.) Snažil sa ma o tom asi hodinu presvedčiť. Vodil som ho za nos, (v podstate len preto, aby som zabil nudu), a potom som ho poslal do čerta.

♦♦♦

Ten človek mi dnes zase volal.  Bol otravný, drzý a neodbytný. Začína sa mi páčiť. Taktiež mi povedal, že som slizký. Zobral som to ako kompliment. Zriadiť si bordel je dobrý nápad. Asi do toho pôjdem. Čudujem sa, že mi to nenapadlo už skôr.

♦♦♦

Musím byť opatrný a hrať to na viac strán (ako keby som to hádam niekedy nerobil.) Cersei je paranoidná šialená krava a Joffrey ešte niečo omnoho horšie. Obaja sú nevypočítateľní, nemôžem si byť vôbec istý, že sa raz zle nevyspia a moja hlava sa mi nezgúľa z pliec kvôli nejakej hlúposti.

♦♦♦

Sansa.

Je to zvláštne. Iba päť písmen. A taká je v nich sila.

♦♦♦

Rozmýšľal som o tom, že by som sa mal možno konečne usadiť a splodiť nejaké potomstvo. Myslím, že by som bol dobrý otec. Zostal by som v domácnosti a naučil sa prať a variť. V poslednom čase som emocionálne labilný. Neviem, čo sa to so mnou deje. Dokonca občas zabúdam intrigovať!

♦♦♦

Práve som raňajkoval svoj obľúbený čučoriedkový koláč, keď mi zase volal "producent z HBO" a tentoraz mi striktne nariadil, aby som zabudol na svoje pedofilné chúťky a zamiloval sa do akejsi Ros, ževraj mi to pripísali do scenára. Šmaril som havrana o stenu ešte skôr, ako sa stačil zmieniť o mojom honorári.

♦♦♦

Za minútu priletel ďalší havran.

Jednotka a päť núl. 100 000. Sto tisíc. 

Je to zvláštne. Iba päť núl. A aká je v nich sila.

Stačí jeden podpis a ... No, ešte si to nechám prejsť hlavou.

♦♦♦

Je mi to ľúto, moja malá Sansa. Ja milujem Ros!

Jedine Ros.

Povídka č. 17

pozn. na úvod: Mělo jít původně o deník (tedy téma 2), ale forma mi neseděla k obsahu. Výsledek svého snažení nakonec považuji za Perný den (téma 3), neboť jsem si jista, že pro hlavního hrdinu byl tento den plný napětí a nejistoty, zda vše vyjde, jak by mělo a i když se na výsledku nepodílel vlastníma rukama, většinu práce odvedly desítky jeho „chapadel“.

Walder

Příprava byla namáhavá, ale výsledek stál za to. Vše bylo na svých místech, figurky se začaly přesouvat na určená pole, hrály naučenou roli.

Bubny přehlušily takřka vše. Byl to sladký zvuk. Ten nejsladší, jaký kdy jeho uši poznaly.

Seděl ve svém velkém tmavém křesla a usmíval se. Byl si jist, že to nikomu nepřijde divné. Ne každý den vdáváte dceru. Ne každý den hostíte samotného krále. A on se jako správný loajální poddaný dmul pýchou  nad takovou poctou.

Lord Pijavice se zvedl od svého stolu a odešel, přesně jak bylo domluveno. Na začátku hostiny si neodpustil kousavě připomenout, že jeho bastard u sebe drží dva vnuky-Waldery. Pán domu předstíral nelibost. Ve skutečnosti mu to bylo celkem jedno. Pořád mám dvacet vlastních synů a vnuků nepočítaně. Sám ani nevěděl, kolik z nich nese jeho jméno, jistě jich ale bylo dost na to, aby ztráta dvou takových nebyla ani poznat.

Ryman se odpotácel od svého stolu. Tupec, moc toho vypil a teď mi nebude k ničemu.

Král tančil s medvědicí ze svého doprovodu a Walderovi došla trpělivost. Je čas. Tleskl. Jeho synové, čekající na povel, začali poháry tlouci do stolů, postupně se k nim přidávali další a další hodující, až nakonec muzikanti přestali hrát a síň postupně utichla.

„Tvoje Výsosti,“ zvolal, „septon odříkal svoje modlitby, byly vyřčeny sliby a lord Edmure zahalil moji drahou Roslin do rybího pláště, ale stále nejsou mužem a ženou. Meč potřebuje pochvu, he, a svatba si žádá svatební noc. Co na to říká můj pán a král? Zlíbilo by se Jeho Výsosti, kdybychom je nyní vyprovodili do manželského lože?“

„Na lože! Na lože!“ začala skandovat skupinka jeho potomků.

Král pozvedl ruku a odpověděl: „Myslím, že je načase, aby bylo tomuto zvyku vyhověno, lorde Waldere, a proto je nyní společně uveďme na manželské lože.“

Síní začaly poletovat chlípné poznámky na účet obou novomanželů, část hostů se odebrala pomoci jim se svlékáním a hudebníci je povzbuzovali písní Královna si sundala sandál a král si sňal korunu. Robb Stark se k obřadu nepřidal. Jaká škoda, ještě jednou v životě má šanci vidět nahou dívku a takhle ji promarní.

Oba manželé už museli být v ložnici, když se jeden z pravnuků vydal ke dveřím. Zazněly první tóny Dešťů Kastameru. Lady Stark se vrhla za Edwynem a chňapla po něm, vyškubl se jí. Mladý vlk vyrazil pomoci své matce, ale moc daleko nedošel. První střela z kuše ho zasáhla do boku, druhá vzápětí do nohy a Jeho Veličenstvo upadlo. V nastalém zmatku přes něj jeden z nejvěrnějších přehodil desku stolu. Ten mladší Umber, vzpomněl si lord přechodu ve chvíli, kdy Malému Jonovi napodruhé setnul hlavu jeden z čerstvě příchozích vojáků Hrůzova.

Walderovy oči těkaly kolem, počítaly padlé a vychutnávaly to nejsladší odčinění urážky, jaké za svůj dlouhý život zažil. Padla medvědice, co tančila se svým králem a mořský muž, tlustý syn lorda Příliš tlustého než aby mohl sedět na koni a králův strážce z horských klanů Severu nerozdýchal pár ran dýkami. Sestra jeho nejnovějšího zetě se plazila po zemi jeho směrem. Ani si nevšiml, kdo srazil ji, ale nejspíš jí docela šikovnou ranou pochroumal páteř, soudě podle způsobu jakým za sebou táhla své nohy.

Deska stolu, zakrývající Jeho Výsost se svezla dolů a mladík po chvilce snažení klečel. Lord Frey pokynul hudebníkům a všichni až na bubeníka utišili své nástroje. Zvenku se ozvalo vytí té přerostlé chlupaté bestie.

„He, Král severu vstává,“ poznamenal Walder. „Zdá se, že jsme pozabíjeli některé z tvých mužů, Tvoje Výsosti. Och, já se ti ale omluvím a všechno bude zase v pořádku, he.“

„Lorde Waldere! LORDE WALDERE! Dost,“ zakřičela králova matka, držíc jeho bláznivého vnuka. „Dost, říkám. Oplatil jsi zradu zradou. Už to zastav.“ Najednou měla v ruce dýku a přiložila ji Aegonovi pod krk. „Prosím. Je to můj syn. Můj první syn, a můj poslední.“ Ano, v té vaší válce zemřel také můj první syn. Já přišel o jednoho a pořád jich mám dvacet. Ty přijdeš o jednoho a žádný ti nezbyde. „Nech ho jít. Nech ho jít a já přísahám, že zapomeneme na toto... zapomeneme na všechno, co se tady stalo... Přísahám při starých bozích a nových, my... nepomstíme se ti...“

He, to si myslí, že jí na to skočím?! „Jen blázen by uvěřil tak nestoudné lži. Považuješ mě snad za blázna, moje paní?“

„Považuji tě za otce. Ponech si mne zde jako svoje rukojmí, Edmura taky, jestli jsi ho ještě nezabil. Ale Robba nech jít.“

„Ne,“ zaprotestoval tiše poslední jmenovaný. „Matko, ne...“

Walder se pobaveně ušklíbl. Králíček se nám z posledních sil ještě pohádá s vlastní matkou, he.

„Ano. Robbe, vstaň. Vstaň a odejdi odsud, prosím, prosím. Zachraň si život..., když ne kvůli mně, tak kvůli Jeyne.“

Lord Frey zlostí přimhouřil oči. Jak si dovoluje jmenovat tady tu Westerlingovu děvku! Jako by zapomněla, že tohle všechno je hlavně kvůli ní!

„Jeyne?“ zeptal se král zpitoměle a pomalu se zvedl. „Matko, Šedý vítr...“

„Jdi za ním. Hned. Robbe, odejdi odsud.“

„Pfff,“ přerušil je Walder. „A proč bych mu to měl dovolit?“

Catelyn Stark přitlačila na dýku u Zvoníčkova krku a nejspíš ani nezaznamenala Rymana a Bastarda Waldera, kteří se k ní pomalu plížili.

„Na mou čest Tullye, na mou čest Starka, vyměním život tvého chlapce za Robbův. Syna za syna.“

Hlupačko! „Syna za syna, he. Jenže tohle je vnuk... a nikdy mi nebyl k užitku.“

Za Jeho Výsostí se objevila bledě růžová pijavice a se slovy „Jaime Lannister ti posílá pozdravení.“ vrazila meč svému králi do hrudi a otočila jím.

Králova matka na tu scénu nepřítomně zírala a řezala Zvoníčkův krk. Jeden z mladších Freyů se k ní přiblížil a vykroutil jí dýku z ruky. Chvíli se zdálo, že se na něj vrhne a zbraň mu zase sebere, ale její ruce zamířily jinam. Hystericky se rozplakala a drásala si obličej, dokud neměla ve tváři hluboké rudé rýhy.

Po chvíli toho nechala a začala si své zkrvavené ruce prohlížet, jako by je viděla poprvé v životě. Z hrdla jí vyrazil zvuk, jež mohl být smíchem i křikem zároveň.

„Blázen,“ hlesl Ryman.

„Zešílela,“ dodal Černý Walder.

„Skoncujme to s ní,“ přikázal lord Bolton a jeden z vojáků jeho rozkaz jediným tahem ostré oceli bleskově vyplnil.

V nastalém tichu se Walderův hlas zdál silný a zvučný.

„Myslím, že teď už bych ti mohl odpustit, he.... Veličenstvo!“

Král Severu mlčel jako hrobb.

Věnováno mé múze a mému bratru, neboť toto je jejich dílo, i když o tom sami nevědí. :-)

Povídka č. 18

Stříbrný pohár mu vyklouzl z rukou. Dareon se zachvěl a sklouzl očima k jejímu zápěstí. Rána se rychle hojila. „Nyní ti v žilách koluje moje krev,“ pronesla k němu hlubokým hlasem. „Krev draka,“ dodal tiše Dareon, natáhl se, stikl jí paži a zoufale pronesl. „Nemusíš se tam vracet, mohla bys odejít se mnou. Mohla bys…“ Při tom nečekaném doteku sebou trhla. Když mluvil, seveření jeho ruky sílilo, ale hlas se  mu znatelně chvěl. Cítila zběsilý tep jeho srdce, v hlubokých fialových očích četla strach. Nedokázala vnímat slova, soustředila se jen na to, jak z jeho dlaně proudí konejšivé teplo. Snažila se couvnout dozadu, protože jeho blízkost ji vyváděla z míry. Dareon ji nepustil. Většina mužů se od ní držela v uctivé vzdálenosti. Když kolem nich procházela, uhýbali pohledem a nervózně se ošívali. Někteří se raději odvrátili úplně. Neměla jim to za zlé, jí samotné nebylo v jejich přítomnosti dobře. „…pokud se vrátíš, zemřeš.“ Dareon se přiblížil o další krok. „Patřím sem, tohle je můj svět.“ odsekla mu a konečně se jí podařilo setřást jeho paži. 

Přes Dareonův pohledný obličej přelétl stín. „Tvůj svět je ztracený.“  Jakoby bohové chtěli potvrdit, co Dareon právě vyřkl, oba náhle srazil k zemi silný otřes. Kamenná podlaha se jim zvlnila pod nohama a na jejich ramena dopadla sprška prachu a kamínků. Poslední co viděla, než pochodeň zhasla, byl Dareon schoulený v koutě krypty, zakrývající si hlavu rukama, aby se alespoň částečně uchránil před drobnými úlomky z drolícího se stropu. Pokusila se postavit na nohy, ale nemohla udržet rovnováhu. Když znovu tvrdě dopadla na kolena, sykla bolestí. Nezbývalo nic jiného, než přimáčknout se k zemi a doufat, že otřesy přestanou. Nenáviděla, když byla bezmocná a nenáviděla tmu. Kovová mříž na konci chodby sténala, když se ohýbala a dlaždice, na kterých leželi, pukaly jako skořápky. Pevně stiskla víčka k sobě, a zacpala si uši, aby unikla nesnesitelnému kvílení, které vydávala ta zpropadená mříž. Snad to brzy skončí. Nehodlala tu zůstat pohřbená pod hromadou suti, ještě ne…

***

Někdo ji popadl za ramena a hrubě s ní zatřásl. „Vzbuď se!“ Neochotně otevřela oči, aby se podívala, kdo ji vytrhl ze sladkého spánku. „Otče?“ Nad její postelí stál vysoký starší muž s krátce střiženými šedými vlasy protkanými stříbrnými prameny. Prohlížel si ji starostlivým temně modrým pohledem. „Je čas.“ Mávnutím ruky přivolal otrokyně, aby ji učesaly a pomohly jí se obléknout do hebkého bílého roucha. Nechtělo se jí z vyhřátého útulného pelíšku, zavrtala se hlouběji do přikrývek, aby si ukradla ještě pár okamžiků spánku. Okamžitě se na ni vrhly tři páry rukou, které se ze všech sil snažily jí tento plán překazit. Následoval tanec při, kterém se ji otrokyně marně pokoušely chytit za některou z končetin, aby ji mohly vytáhnout z postele. Ona jim zdatně unikala. Místností se rozléhal dětský smích smísený s nešťastným lamentováním otrokyň, kterým se občas podařilo ukořistit polštář nebo kus přikrývky. „Tak dost, Lyro!“ Zaburácel hlas jejího otce. Lyra vykoukla ze svého ukrýtu, když uviděla otcovům zamračený pohled, vzdala svou bitvu o spánek a sputila chodidla přes okraj postele. Chladný dotek mramoru jí trochu pomohl se probrat. Otec si před ni klekl na kolena a jeho oči se ocitly na stejné úrovni jako její. Něžně ji pohladil po tváři. „Neboj se nebude to trvat dlouho, až budeš hotová, otrokyně tě přivedou na Bílé nádvoří.“ Malé děvčátko stojící před ním se ušklíblo. „Proč to nemůže udělat sestra, jí by to určitě nevadilo.“ Její otec si povzdechl a dlouze se na ni zadíval, jakoby hledal ta správná slova. „Tvoje sestra…ona nemůže…ona nemá ten dar.“ Jeho oči ztmavly ještě víc. Člověk se v nich klidně mohl utopit, měly temnou barvu, jako ikoust nebo jako oceán za bouře. „Slib mi, že budeš hodná a neuděláš žádnou hloupost.“ Lyra sklopila hlavu. „Slibuji, otče.“  Uspokojen touto odpovědí se opět postavil, rozdal ještě několik příkazů jejím otrokyním a opustil místnost.

Netrvalo dlouho a Lyra byla připravená. Otrokyním nedalo mnoho práce zkrotit hebké dětské kadeře, pak už jenom stačilo si obléknout lehké bílé šaty. Podobné nosila většina dvořanů. Existovalo mnoho variant s různě barevnými lemy, dámy si látku na ramenou spínaly zlatými sponami a vlasy nosily sčesané z obličeje, stažené do hladkých pevných drdolů. Některé ženy se pokoušely výsledný dojem vylepšit zlatými čelenkami nebo sponami. Venku Lyru uvítala vůně divokých květin a zpěv nádherných barevných ptáků, které sem její otec nechal přivézt z různých koutů světa. Její komnaty se nacházely ve východní části královského paláce, která byla obklopená rozlehlými zahradami. Vzduch tady byl vlhký a příjemně teplý. Dlážděnou cestu stínily větve mnoha exotických stromů. Lyra zaklonila hlavu, aby mohla vidět, jak skrz koruny stromů prosvítají části východní věže. Centrum paláce tvořily tři vysoké štíhlé věže se základy ve tvaru kruhu.  Byly postaveny z bílého kamene a jejich povrch byl dokonale hladký. Každá z nich končila špicí z rudého zlata, díky tomu z dálky připomínaly obrovské dračí zuby. Jednalo se o nejstarší část královského sídla, otec jí vyprávěl, že je postavili jejich předkové s pomocí magie a dračího ohně a od té doby tu stovky let stojí, aniž by je poznamenal čas nebo přírodní živly. Lyra ráda zákláněla hlavu a stoupala si na špičky, aby mohla pozorovat třpytící se vrcholky věží. Někdy se jí zdálo, že se k sobě naklánějí, jakoby si chtěly něco důvěrného pošeptat. 

Když procházely kolem jednoho z jezírek, Lyra se k němu radostně rozběhla a naklonila se přes okraj, aby pohladila jednu z velikých stříbrných ryb. Zděšené otrokyně jí byly v patách a rychle ji odtáhly, než si stačila ušpinit slavnostní oděv. Cestou ji popoháněly, aby přidala do kroku, zatímco ona se všemožně snažila zdržovat a oddálit tak onu nepříjemnou chvíli, která ji čeká. Nepřítomně se proplétala mezi sloupy uvnitř paláce nebo se zastavovala, aby obdivovala mozaiku na podlaze. Nakonec i přes všechny pokusy oddálit ten okamžik, dorazili k cíli cesty. Strážní, kteří stály po stranách brány, jim otevřeli těžké kované dvěře a před nimi se rozprostřelo oválné vnitřní nádvoří. Někteří jej nazývali Bílým nádvořím, protože povrch tvořily mramorové dlaždice téže barvy a po obvodu stály tlusté bílé sloupy s hlavicemi ve tvaru dračích hlav.

Otrokyně ustoupily o krok dozadu, dál musí pokračovat sama. Lyra váhavým krokem vyrazila vpřed. Zdálo se, že se shromáždil celý dvůr, včetně všech dam a vrchních představitelů vlády. Lyra se rozhlížela okolo sebe, nejvíc ji přitahovaly hrozivé hlavice sloupů. Ještě před nedávnem se jich bála, ale otec jí vysvětlil, že nejsou živé a nemohou jí ublížit, přesto raději odvrátila zrak a sklonila hlavu, aby se nemusela dívat do chladných rubínových očí. V tu chvíli, ale ke svému zděšení zjistila, že hledí do očí skutečného draka. Lyra zpanikařila, otočila se a chtěla se dát na útěk. Sotva stačila udělat krok, do někoho narazila. Zabořila čelo do něčího bělostného roucha a nemotorně se zamotala do měkké látky. Byla by upadla, ale naštěstí ji zachytily něcí silné ruce. Její otec ji zvedl do náruče. Podařilo se mu sice zabránit, aby upadla, ale její důstojnost už nestačil nezachránit. Lyra uslyšela tichý smích, otočila se po směru toho zvuku, aby zjistila, že tím posměváčkem je její starší sestra. 

Mae byla toho dne oslnivá. Její o patnáct let starší sestra stála uprostřed hloučku dam a na  sobě měla hedvábné bílé šaty s tmavě modrým lemem, který ladil s barvou jejích velkých chladných očí. Havraní vlasy, které ostře kontrastovaly s mléčně bílou pletí, měla stažené do hladkého účesu a na hlavě jí seděla úzká stříbrná čelenka posázená safíry. Lyra nikdy neviděla krásnější ženu, než byla její sestra. Svoji matku si nepamatovala, ale z toho, co zaslechla, se dozvěděla, že krása nepatřila mezi její přednosti. Měla rovné plavé vlasy, které Lyra zdědila po ní, světle šedé oči a uzké přísné rty. Matku Mae si nepamatoval nikdo. Lyra si přála, aby jednoho dne vypadala jako její sestra, ale to se nejspíš nikdy nestane, jediné co měly obě společné, byly oči, otcovy oči.

 „Nemusíš se bát, tenhle už ti nemůže ublížit.“ Konejšil ji její otec a postavil Lyru zpátky na zem naproti obrovské dračí hlavě. Kdyby byl ještě naživu, stačilo by, aby otevřel tlamu a celou by ji bez námahy naráz spolknul. Jenže světlo v jeho zlatých očích už dávnou vyhaslo, hleděly na ni strnulým prázdným pohledem. Kolem useknuté hlavy se začala tvořit rudá kaluž. Zdálo se, že ji sem přinesli před krátkou chvílí. K jejímu otci přistoupil nějaký muž ve zbroji. „Tenhle zemřel dnes ráno, můj pane.“ Otec si promnul oči, jakoby toho na něj náhle bylo moc. „Stejné příznaky jako ostatní?“ „Ano můj pane, ostatní na tom nejsou o mnoho lépe, nevydrží do zítřejšího západu slunce.“ Odvětil voják. Její otec mlčky přikývl a letmo se podíval na Lyru. Poté se obrátil ke shromážděnému davu a zvučným hlasem pronesl. „Jak vidíte, nezbývá jiná možnost. Nastal čas zahájit obřad.“  Její otec přijal od jednoho z otroků pozlacenou dýku zdobenou nádhernými rytinami draků. Mae se při pohledu na zbraň zalesklo v očích. Otec pozvedl dýku nad hlavu a dav začal jednohlasně mumlat jákasi slova, kterým Lyra nerozuměla. Otec se pohnul jejím směrem popadl ji za ruku a silou jí rozevřel sevřenou pěstičku. Chladná ostrá čepel snadno pronikla jemnou kůží a rozřízla měkké maso na její dlani. Lyra vykřikla bolestí, slzy měla na krajíčku, ale snažila se je ze všech sil zadržet. Nechtěla způsobit další zlomyslné potěšení svojí sestře. 

Kapky její krve dopadaly na bílý mramor. Lyra se, ale nestarala o ztracenou krev, upotal ji výraz jejího otce. Zdálo se, jakoby mu zářily oči. „Ne to není možné,  to je jenom odraz slunce,“ řekla si v duchu. Shromážděným davem projel vzrušený šum. Lyra nejdřív nepoznala, kam se dívají, pak se ale zaměřila na loužičku svojí krve, která znečistila bělostný povrch nádvoří. Lyra v úžasu otevřela ústa. „Teď ustup.“ Zavrčel její otec, popadl ji za rameno a odvlekl ji mezi kamenné sloupy. Prolitá krev mezitím začala doslova vřít. Rudá svrna byla stále větší a větší, zběsile bublala  a stoupal z ní slabý opar páry. V Lyřině ruce náhle bolestně škublo, rozevřela poraněnou dlaň a s překvapením shledala, že po zásahu dýky nezbyla ani stopa. Chtěla to říct otci, ale když se na něho obrátila zjistila, že ji nevnímá. Otec měl víčka pevně sevřená k sobě a jeho rty se bezhlesně pohybovaly. Okolo se začaly ozývat vyděšené výkřiky. Dračí hlava se dala do pohybu. Z nozder stoupal k nebi černý dým a za mrtvýma očima, jakoby někdo zapálil pochodně. Svaly okolo čelistí sebou nepravidelně cukaly a hlava sebou házela ze strany na stranu. Na některé z dam toho bylo příliš a poroučely se v nadýchaném oblaku hedvábí k zemi. Lyra cítila jak její tělo zaplavuje oheň. Najednou nemohla popadnou dech a před očima se jí míhaly podivné obrazy. 

Viděla svého otce s obličejem staženým do bolestné grimasy a sebe stojící mu po boku. Lyra zamrkala a opět před sebou měla vystrašené obličeje dvořanů. Uprostřed nádvoří se mezitím odehrávalo děsivé divadlo. Dračí hlava se zmítala v kaluži krve. Ozvalo se tiché zasyčení, mrtvému drakovi se podařilo obnažit tesáky. Šupiny tvořící jeho kůži se začaly rozpadat a pod nimy se objevilo holé svalstvo. Bylo vidět, jak sebou jednotlivá svalová vlákna trhaně škubají, drak bolestně koulel očima a celá hlava byla v roztřesené křeči. Lidé se k ní začali otáčet, Lyra zaslechla, jak si šeptají. „Krvavá čarodějnice.“ Nevšímala si toho, plně se soustředila na to, co se dělo před ní. Dráčí hlava náhle bez varování otevřela tlamu a z ní se vyřinul proud tmavé těměř černé krve, která se začala mísit s vroucí kaluží Lyřiny vlastní krve. Z masa, které zbývalo na lebce, se začalo kouřit a zlatě zářící oči se propadaly stále hlouběji, dokud nezůstala jen kost. Vzduch byl plný zápachu spáleného masa. Hlava už se znovu nepohnula. Na mramorové podlaze vzniklo rudé jezírko. Z husté tekutiny stoupala bílá pára. Něco bylo uvnitř, něco živého. Lyra to cítila, cítla, jako tomu poprvé udeřilo srdce, cítila, jak se to snažilo nadechnout, ale hustá krev mu bránila. Lyra si uvědomila, že se dusí, její plíce zaplavila horká voda. „Ne to není voda,“ pomyslela si a zoufale lapala po dechu. 

Kouřící hladinu náhle rozrazil jakýsi pahýl, ke kerému lnula průsvitná kožovitá blána. Dvořany potřísnila krvavá sprška. „To není …“ Mae nestačila doříct, co měla na srdci a z tekutiny se vynořila drobná dračí hlavička. Stále sílící šum shromážděného davu přehlušil táhlý kvílivý řev. Lyra se mohla konečně znovu nadechnout. Pohlédla otci do tváře, jeho výraz jí napověděl, že tohle ještě není konec. Otočila se zpátky k čerstvě zrozenému drakovi. Krev okolo něho začala opět pěnit a vřít. Drak znovu vykřikl a zamával ve vzduchu oběma křídly. Lyra pocítila, jak se jí rozostřuje zrak. Všimla si, že jezírko okolo toho tvora se zmenšuje, zatímco on sám rostl a sílil. Teď už byl téměř pět stop vysoký a rozhodně se nehodlal zastavit. Kouřící krev stékala po kapkách z jeho těla a odhalovala lesknoucí se bílé šupiny. Lyra vnímala jeho teplo i to, jak mu prudce bije srdce. Nedokázala od toho zázraku odtrhnout oči, i když pro ni bylo stále obtížnější ho vidět. Stiskla víčka k sobě ve snaze zahnat tu mlhu, která jí zastřela zrak.

Jakmile znovu otevřela oči, zjistila, že nevidí draka ale drobnou holčičku a třesoucího se střibrovlasého muže po jejím boku. Chtěla na něj zavolat, ale z úst jí vyšel jenom strašlivý skřek. Jejím tělem proudil nesnesitelný žár, který ji zevnitř spaloval. Její uši dráždil hluk. Snažila se pohnout rukama, ale zjistila, že jí místo nich narostla křídla. Tohle se jí vůbec nelíbilo. Chtěla udělat krok vpřed, ale její neohrabané nohy ji neposlouchaly. Okolo vypukl chaos, lidé naříkali a vzájemně po sobě šlapali, když se snažili uniknout. Lyra nechápala, co se děje. Zatřásla hlavou, Pokusila se zavolat na svého otce a požádat ho o pomoc, ale místo toho z jejích úst výcházelo jenom hluboké zlověstné vrčení a syčení. Znovu zatřásla hlavou, aby odehnala ten nesnesitelný hluk. Pak zamávala křídly, ale narazila do jednoho ze silných kamených sloupů, ten se okamžitě zhroutil k zemi. Lyra sebou házela, švihala ocasem a křičela ve snaze dostat se pryč z toho cizího těla. Pak ji náhle něco udeřilo přes obličej. Lyra se zapotácela, hlava se jí po tom úderu točila. Pozvolna ji obklopovala temnota. Než se propadla do bezvědomí, spatřila svého otce, jak klečí na kolenou, vzpíná ruce k obloze a hystericky se směje. Viděla malé děvčátko s krvavým šrámem na tváři padající k zemi. Pak už byla jenom tma. 

***

 Otřesy slábly a přecházely ve slabé chvění, které pozvolna ustávalo. Zhluboka si oddechla, začínala mít strach, že to nikdy neskončí. Opatrně se zvedla na kolena, rukou šmátrala okolo sebe a hledala uhaslou pochodeň. Kéž by teď měla dračí oči. Bohužel černou tmu nedokázala prohlédnout, a tak se musela spolehnout na ostatní smysly. Nastále ticho porušil hlasitý zvuk. Jakoby někdo hodil na zem pytel brambor. Následovalo ostré zaklení. „Dareone?“ „Jsem tady.“ Ozvalo se někde poblíž. „Jsi v pořádku?“ „Ach, myslím, že ano.“ Ucítila ve vzduchu slabý pach krve. „Dareone, pomoz mi najít…“ Do ruky jí náhle někdo vrazil ohořelý klacek. „Myslíš tohle?“ Jakmile se dotkla rukou dřeva, pochodeň znovu vzplála. Ze tmy se vynořila Dareonova usmívající se tvář. „Děkuji.“ Odvětila a s nově nabytou jistotou, kterou jí poskytoval jejich ubohý zdroj světla, se postavila na nohy. „Zachraňování sličných dam v nesnázích patří k mým rytířským povinnostem.“ Pronesl zvesela Dareon a rukou se plácnul do prsou. Z jeho tuniky se zvedlo mračno prachu, které jim oběma vehnalo slzy do očí. Dareon kýchnul. „Pak by sis možná měl nechat vyšetřit zrak můj statečný zachránče. Pojď, musíme pokračovat dál, než se nám tahle proklatá díra zřítí na hlavu.“ Po těch slovech se vydala směrem k mříži na druhém konci krypty.

Železné tyče byly prohýbané a zkroucené, ale brána stále držela na svém místě. Dareon přistoupil k mříži a zalomcoval s ní, panty povolily. Posvítila před sebe, plameny odhalovaly jenom zlomek dlouhého tunelu. Na zdech po stranách vchodu byly připevněny pochodně, jednu vzala, zapálila a podala ji Dareonovi. „O téhle cestě vědělo jen pět lidí v celé říši. Tři z nich jsou mrtví. Většina katakomb se zřítila při prvním zemětřesení, tenhle tunel ne. Před stovkami let byl postaven za pomoci prastaré magie. Já sama jsem jím nikdy neprošla až na druhou stranu, je možné, že podlaha se na několika místech propadla, ale stěny a strop stále pevně stojí. Dávej pozor ať ti neuhasne plamen, cesta je dlouhá a zrádná, ale na jejím konci tě čeká Slunce.“ „Jak víš, že chodba není zavalená?“ zeptal se Dareon nejistě. „Vím to. Musíš mi věřit, jinou možnost nemáš.“ Roztřeseně přikývl na znamení souhlasu. Poté se odvrátil a vykročil do tmy. „Dareone?“ Prudce se zastavil a otočil se zpátky. Nejdříve v jeho obličeji zavládlo zmatení, které posléze vystřídal provinilý výraz. Podávala mu těžký kožený vak, který předtím nechal ležet na podlaze. „Aha! Já, zapomněl jsem...“ Při pohledu do jejích očí zmknul. „Tak nezapomínej!“ Odsekla mu příkře.

 I když byl Dareon dospělým mužem, v tu chvíli jí připomínal ztracené štěně. Na okamžik pocítila touhu ho obejmout. Nikdy by ji nenapadlo, že na ni takhle ještě může někdo zapůsobit. Dávno v sobě udusila veškeré cítění a kolem svého srdce vystavěla ledovou hráz. Lítost, hněv, láska, nenávist, to všechno se pro ni stalo cizím. Na ostatní vždy působila, chladně, něpřístupně, naháněla jim strach a tak to bylo správně. Soucit znamenal slabost a slabost přinášela smrt. Přesto tu teď stojí a pomáhá uprchnou mladému Targaryenovi a navíc mu s sebou přibalí malý dáreček. Stál před ní, ramena mu poklesla a hlavu měl svěšenou. Vypadal jako hormádka neštěstí. Její předešlá přísnost ji zamrzela, nasadila proto smířlivější tón. „Na konci tě čeká nový život, tak nemeškej. Jen bohové vědí, jak dlouho ještě tyhle stěny vydrží.“ Chvíli na ni zíral, zdálo se, že chce ještě něco dodat. Nečekala na odpověď, obrátila se k němu zády a vydala se směrem k východu.  Po pár krocích se váhavě zastavila. Otočila se, chtěla mu ještě něco říct. Snad, aby byl opatrný. Dareon byl pryč. Pohltila ho tmavá dlouhá chodba.  Zahlédla jen světýlko, které se postupně zmenšovalo. Stála tam a dívala se za ním tak dlouho, dokud v dálce nebylo vidět jen drobnou bílou tečku. Pak ho ztratila z dohledu na dobro.  

***

Lyra vyšla z malé kaple, která se nacházela na vyvýšeném místě na okraji zástavby. Pohled na panorama města jí vyrazil dech. Nečekala, že by se situace mohla tak rychle zhoršit. Z černých mračen, která zastínila Slunce se k zemi snášel popel. Oblohu křižovaly blesky, doprovázené hřměním. Když se zadívala, k pohoří v dálce, upoutala ji nádherná a zároveň strašlivá scenérie. Hory plakaly. Po jejich úbočích stékaly do údolí rudé ohnivé slzy.  Z nejvyššího vrcholu Čtrnácti Ohňů stoupal do nebe silný sloup dýmu a prachu.  Když ráno vedla Dareona do krypty, svítání jim ještě slabě osvětlovalo cestu. Přestože teď bylo teprve poledne, na město padla noc. Pár stop tlustá vrstva jemného popílku pokrývala dláždění ulic a střechy domů.  

Valyrie se proměnila v sídlo duchů. Ti, kteří přežili vražedné běsnění císařovny, se nyní ukrývali, ve svých domovech, hladoví a žízniví. Před týdnem náhle vyschly ve městě všechny studny, lidé proto byli nuceni chodit pro vodu k řece. Ta teď ale byla kalná a znečištěná. Nebylo úniku, hlavní přístupovou cestu strhnul během včerejšího večera příval bahna a suti. Tehdy se živly probudily k životu. Pohroma z tajícího sněhu a ledu kromě zničeného mostu nezpůsobila větší škody. Hustě zastavěným oblastem se naštěstí vyhnula. Lidé se brzy uklidnili a vrátili se zpět k běžným každodením činnostem, okamžitě se také začalo pracovat na opravě mostu. Kdyby věděli, že se země jenom mocně nadechla, aby se na ně později vrhla se vší svou silou a zuřivostí, možná by si raději propíchli srdce. 

Lehké zachvění půdy, které následovalo, nevzbudilo přílišnou pozornost. V posledních letech se něco podobného opakovalo poměrně často. Slabé zemětřesení způsobovalo nanejvýš rozbytí porcelánu v policích a opádávání omítky. Lidé si na něj brzy zvykly a nijak je neznepokojovalo. Tentokrát se však jednalo o pouhou předzvěst největší katastrofy v dějinách Vayrijské říše, která měla znamenat její konec. Podle starých záznamů ale k něčemu podobnému došlo také před mnoha tisíci lety. 

Když přišli do těchto končin, byli Valyrijané pouhými pastýři. V útrobách hor zde objevili, něco, co určilo směr jejich budoucímu vývoji. Z popela a ohně vystoupila nádherná žena. Jako jediní přežili ona a její děti řádění mocných živlů. Její jméno bylo Rhenys, na starých rytinách je často zpodobňována jako nápůl žena a napůl ještěr. Z její krve se zrodili první draci. Vůdce Valyrijského lidu ji pojal za svou manželku a společně založili dynastyi mocných mágů, kteří vládnou Valyrii po tisíce let. Za pomoci nejtemnější formy krvavé magie a  draků drželi pevně v rukou otěže moci a řídili jednu z nejvyspělejších říší světa. Valyriané si zvykli na blahobyt. Existovalo jen málo věcí, ze kterých by mohli mít strach, což zapříčinilo, že začali pevně věřit ve svou vlastní nezničitelnost a neomylnost. Dnešní den je měl přesvědčit o opaku. 

V noci se chvění vrátilo, ale neustávalo a téměř ihned přešlo v silné otřesy. Půda člověku doslova ujížděla pod nohama, nešlo najít žádný pevný bod, kterého by se šlo zachytit. Lidé zděšeně vybíhali z domů. Nechápali, co se děje. V silnicích se vytvořily obrovské práskliny, ze kterých se vyvalila bílá pára. V ulicích zavládl chaos lidé naříkali, někteří se snažili dát rychle dohromady svůj majetek a prchnout k přístavu. Starší budovy se s ohlušujícím rachotem řítily k zemi. Z hlubin se ozývalo zlověstné dunění. Pak náhle vše přehlušilo strašné zahřmění. Čtrnáct ohňů na obzoru explodovalo. Z nejvyššího vrcholu začal stoupat k obloze kouř a prach. Při erupci hory vymrštily do vzduchu velké balvany a menší úlomky rozžhavené horniny, které dopadaly na hlavy Valyrianů, braly jim životy a ničily jejich velkolepé stavby. V té chvili císařovna vypustila draky.

***

Nyní, když Lyra pozorovala město, zdálo se, že všude zavládlo ticho a mír, jakoby bohové sbírali síly k poslednímu úderu.  Všimla si, že některé městké části zachvátily plameny, z trosek se valil hustý dým. Proti pohoří se rýsovaly bílé siluety dvou věží. Východní věž byla pravděpodobně zničena při posledním zemětřesení. Asi jí nezbývá mnoho času. Je tu ještě jedna záležitost, kterou musí vyřídit. Rychlým krokem se vydala směrem ke královskému paláci, který se stal centrem vší té zkázy. Bílý kámen, ze kterého byl postaven, měl zvláštní narůžovělý nádech, jakoby ho osvětlovalo zapadající Slunce. To nebylo možné, protože tmavé mraky nepropustily jediný sluneční paprsek a navíc se stále dolů snášel popel. Náhodný pozorovatel by si mohl myslet, že město uvázlo ve sněhové vánici. 

Jak Lyra postupovala ulicemi, sem tam zahlédla potácející se postavu. Nešťastníky, kterým se nepodařilo nalézt úkryt. Míjela tělo mrtvého vojáka, který držel v ruce hrst zlata. Vzala si jeho přilbu, byla dosud neporušená. Valyrijští kováři uměli vyrábět tu nejlepší zbroj na světě. Přilba byla lehká, přesto byla tvrdá jako dračí zub. Lyra doufala, že ji poskytne alespoň nějakou ochranu, kdyby hory začaly opět chrlit kameny. Úder do hlavy by ji nejspíš nezabil, ale mohlo by to znamenat nepřijemné zdržení. „Čarodějnici můžeš zabít jedině tak, že jí probodneš srdce.“ zněla jí v uších otcova slova. „Nebo bych jí taky mohla useknout tu její pěknou hlavu,“ pomyslela si Lyra a půjčila si od mrtvého ještě  sekeru. 

Hodně mrtvol, kolem kterých procházela, bylo seškvařených ohněm. Její sestra použila draky ke zničení všech lodí v přístavu. O zbytek se postaraly vysoké přívalové vlny, které se přihnaly, poté, co moře ustoupilo daleko dozadu, i když nebyla doba odlivu. Nemohla s tím nic dělat, protože ji mezitím věznila v černých celách pod chrámem Rhenys. Než se jí podařilo vysvobodit, draci se vrhli na bezbranné obyvatele města. Nakonec císařovna zabila i všechny draky, kteří se na její příkaz vrhli do otevřených kráterů rozbouřených hor. Lyra z té bolesti málem zešílela, i přes tlusté kamenné zdi slyšela jejich nářek, když umírali. Poté upadla do bezvědomí. 

Když se probrala, první, co uviděla, byla Dareonova tvář. K němu se teď upínaly všechny její naděje. V koženém vaku, který si s sebou odnesl, byla tři dračí vejce. Lyra si z celého srdce přála, aby se bezpečně dostal ke zbytku svojí rodiny na Dračím kámeni. Ozvalo se hlasité zadunění. Nedaleko od ní dopadl  kus rozpálené horniny. Lyra přidala do kroku. Obloha se roztrhla. Pohoří plivalo na město salvy obrovským rozpálených kamenů. Lyra se vrhla ke zdi nebližšího domu, právě včas, aby se vyhnula jednomu, který mířil přímo na ni. Při dopadu balvan pukl, a kousky žhavé horniny zasáhly vše v nejbližším okolí, včetně její paže. Lyra vykřikla bolestí, v témže okamžiku se zřítila střecha domu, u kterého hledala útočiště. Trámy déle nevydržely těžkou vrstvu popela, která se na nich navršila. Do nosu ji udeřil pach spáleného masa. 

Zjistila, že při svém úhybném manévru upustila pochodeň, blesky křižující oblohu jí naštěstí poskytovaly dostatek světla. Chvilku sbírala odvahu, než se pustila do zuřícího pekla. Dala se do běhu. Cestou se snažila uhýbat před letícími kameny, což se jí i díky rychlým reflexům dařilo docela dobře. Muž, který právě vyběhl, ze svého hořícího domu neměl takové štěstí. Jakmile ho zasáhl kus horké lávy, proměnil se před jejíma očima ve změť krve a ohně. Postup jí ztěžovaly závěje popela a trosky zničených budov. Ve chvíli, kdy jednu obcházela, se povrch země najednou silně otřásl. V silnici před ní se rozevřela hluboká trhlina. Lyra se nezastavovala, zrychlila v běhu a rozšiřující se díru lehce přeskočila. Palác nebyl daleko. Čím více se k němu blížila, tím vyšší byla teplota.

Konečně se dostala na Velké náměstí, které se rozkládalo před širokým mramorovým schodištěm vedoucím k hlavní bráně. Ke své hrůze také odhalila původ toho nesnesitelného vedra. Rozlehlý kopec, na kterém bylo královské sídlo vystavěno, obtékaly z obou stran dva široké rudozlaté proudy roztavené horniny. Odlesky plamenů se odrážely na bílých zdech, z několika částí mohutné stavby se v důsledku požárů zvedal hustý štiplavý kouř. Dvě z vysokých věží stále stály na svém místě. Potřebovala se dostat k té západní, kde se nacházel trůní sál. Jedno z lávových řečišť jí ale odřízlo cestu.  

  Lyra se příblížila až k okraji, silný žár ji donutil ustoupit. Pátrala očima po okolí a hledala nějaký jiný způsob, jak se dostat dovnitř. „Zatraceně!“ Ulevila si nešťastně, dostala se tak blízko. Pomalu začínala propadat beznaději, když její zrak padl na vysokou  sochu stojící na břehu ohnivé řeky. Asi měla zpodobňovat některého z jejích předků, nepamatovala si kterého, ale kdyby se jí podařilo sochu zbourat, možná by mohla dočasně posloužit jako most. Mohla by použít magii, ale to by ji na nějakou dobu velmi oslabilo. Na druhou stranu, pokud se chce dostat k císařovně, jiná možnost jí nezbývá. 

Lyra se z hluboka nadechla, nešlo to jinak. Vytáhla z pochvy připevněné k opasku svou dýku. Odložila sekeru a přistoupila k podstavci sochy, který ji o pár palců převyšoval. Nastavila dlaň a přejela ostřím po jemné kůži. Poté zvedla ruku, dotkla se horkého mramoru a zanechala na něm krvavý otisk. Lyra popošla o pár kroků stranou. Z její krve vyrazily rudé žilý, které se plazily vzhůru po nohách obrovské sochy až k její hlavě. Kamenný obr procitnul ze svého spánku a obrátil k ní svůj strnulý pohled. Lyra k němu myšlenkami vyslala svůj příkaz. Obr se mlčky zahleděl do bubllající lávy a vrhnul se do proudu. V téže chvíli jí projela oslepující bolest, která ji srazila na kolena. 

S vypětím všech sil se opět postavila a došla si pro svou sekeru. Socha ležela napříč přes žhavou řeku a držela se rukama za protější břeh, který tvořily schody vedoucí k paláci. Lyra opatrně položila chodidlo na povrch nově vzniklého mostu. Láva pod ní pěnila a valila se dál. V některých místech se na hladině vytvářela tenká krusta, která se nafoukla, poté praskla a vystřelila do okolí kusy roztavené horniny. Snažila se soustředit jenom na to, aby pokládala nohy před sebe. Hezky jednu za druhou, jen žádný spěch, hlavně nešlápnout vedle. Snažila se nevnímat ohnivou řeku pod sebou, vtom k jejím uším dolehl zvuk praskajícího kamene. Nohy sochy rozdrtil žhavá koule, kterou na ně právě hora vyslala. Lyra ještě zahlédla, jak se trhají na kusy. Valící se láva strhávala její vratký most a unášela ho dál po proudu. Na nic nečekala a rozběhla se k druhému konci, cítila jak se jí mramor rozpadá pod nohama. Odrazila se od obrovy hlavy a doskočila na bílé schodiště. Netušila ale, že břeh je podemletý. Schody se po jejím dopadu začaly bortit. Lyra zahájila zoufalý výstup k hlavní bráně. Pevné půdy pod nohama jí ubývalo s každým dalším krokem. Stoupala stále výš a výš, už chyběl jenom kousíček. Poslední schod povolil, když na něj došlápla. Stačila se na poslední chvíli zachytit jednoho z velikých kovových kruhů připevněného na jedno z křídel obrovských vrat. Sekera ji vyklouzla z ruky a byla pohlcena žhavým proudem. Brána byla naštěstí otevřená, stačilo se trochu zhoupnout a konečně se dostala na pevný povrch. Lyra vyčerpaně ležela na podlaze a snažila se popadnout dech. Tohle bylo jen o fous. 

***

V trůním sále bylo šero. Místnost občas osvětlilo bleděmodré světlo blesku. Na pozlaceném křesle na druhém konci seděla drobná schoulená postava. Lyra sevřela svou dýku a pomalu postupovala dopředu. „Tohle není možné.“ Vyklouzlo jí z úst, když se dostala dost blízko. Ve vychrtlé holohlavé stařeně jen stěží poznávala svoji zářivou sestru. „Mae?“ Odpověděla jí chraplavým tichým smíchem. Z nich dvou to byla vždy Mae, kdo oslňoval davy. Před její krásou padali muži na kolena a ochotně jí nabízeli své životy. Lyra, vždy stávala po jejím boku a v jejím stínu. Možná, kdyby se na ni člověk podíval ze správného úhlu, mohl by ji také na chvíli považovat za pohlednou. Přes její pravou tvář se ale táhla od spánku přes líc až k pravému koutku úst dlouhá rozšklebená jizva. Pokud tedy někdo hovořil o čarodějnicích spíše se mu v mysli vynořil obličej Lyry, než sličná tvář její starší sestry. 

Mae hovořila chraplavým roztřeseným hlasem. „Čekám tu na tebe už hodnou chvíli sestřičko.“ V ruce svírala bílý roh zdobený rudým zlatem, vyrobený z dračí kosti. Zvedla hlavu a zadívala se na ni prázdnýma kalnýma očima. „Ty, ty jsi slepá.“ Vydechla překvapeně Lyra. I když teď Mae vypadala bezmocně, věřila, že by jí lehce mohla zasadit smrtící úder. Lyra sevřela svou zbraň o něco pevněji. Výraz Mae zkřivil usměv, který odhaloval zčernalé shnilé zuby. „Mohlo to být všechno naše, jen kdybys trochu chtěla.“ „Cože? O čem to mluvíš.“  Mae dělalo mluvení čím dál větší potíže, začínala blouznit. „Krev Rhoynských mužů je na tvých rukou.“ „Přestaň!“ Okřikla ji Lyra. „Kde je Sníh? Vím, že není mrtvý, cítím, jak mu bije srdce.“ Mae ji neslyšela a dál si potichu něco pro sebe drmolila. Lyra rozuměla jen útržky z toho, co říkala. „Smrt pod ledem.“ nebo „Cesta k věčnosti…oheň a led…vede skrz oheň a led.“ S těmy slovy nartech vydechla její sestra naposledy. Roh, pomocí kterého před tím ovládala draky, jí vyklouzl z prstů. Lyra jej zvedla. Ona sama žádnou pomůcku k ovládnutí draka nepotřebola, přesto ho raději vzala s sebou, nebylo by dobré, kdyby se dostal do rukou někomu nepovolanému. 

Lyra vyšplhala na vrchol věže. Stála na ochozu a shlížela na zkázu pod sebou. Z jejího malého ostrůvku už mnoho nezbývalo a ohnivá řeka si ukrajovala další a další díl. Většina paláce se zřítila, zbývala jen západní věž. Lyra upnula věškeré svoje myšlenky ke svému poslednímu dítěti, zoufale po něm pátrala a volala ho na pomoc. Z útrob hor se ozvalo zahřmění, země se zatřásla. Tisíce let staré základy nevydržely. Věž se bortila. Lyra ucítila na šíji horký dech, prudce otočila hlavu a pohlédla do velkým rudých očí.  

Poslední, co spatřila z výšky, byly černé oblaky kouře a horkých plynů, které se neuvěřitelnou rychlostí plazily dolů po strmých srázech hor vstříc ztracenému městu.

***

Vzduch byl chladný, ale čistý. Mráz ji štípal do tváří. Stála na okraji jeskyně, pozorovala zasněženou krajinu. Cítila zlověstnou sílu, cítila mrtvé, kteří odpočívají pod sněhem. Čekají, až přijde jejich čas. V rukou svírala roh zdobený rudým zlatem. Za chvíli se vrátila zpět do hlubokého doupěte v srdci studené hory. Stočený do klubíčka tam odpočíval obrovský bílý drak. Bílý jako sníh. Když ji slyšel přicházek, otevřel oči a pátravě si ji prohlížel rubínovýma očima. „Je čas jít spát.“ Pronesla konejšivě a položila ruku na hřejivé stříbřitě se lesknoucí škupiny. Vnímala jeho zpomalující se tep, víčka se mu zavírala, dech se uklidňoval. Cítila, jak jeho kůže chladne. Cítila, jak jí přestává být srdce, jak ji obklopuje zima. Pak už necítila nic.  

Povídka č. 19

Fialka 

Dnes husto sneží, preto sa mama rozhodla, že nemusím ísť s ostatnými opatriť ovce. Ovce su také hlúpe! Ja mam radšej králiky. Mama mi nechala kúsky plátna, ktoré už nik nechce, tak som si potajme zobrala pár uhlíkov a idem si urobiť bábiku. Bude sa volať Fialka a bude mať rovnaké čierne vlasy ako ja. Dyah mi raz povedala, že keď bola malá, tiež si vyrobila bábiku a vždy, keď sa stalo niečo zlé, tak sa robila, že nič zlé sa jej nestalo, ale to tej bábike. Že keď si urobím podobnú, že aj mne sa uľaví, ale keď som sa jej spýtala, že od čoho sa mi má uľaviť, tak odbehla variť zeleninovú polievku. Dnes bola nejaká veľmi slaná.

Rezna mi ukradla Fialku! Povedala, že keďže jej mama je moja stará mama, tak si môže robiť, čo chce. Tak, ale tak veľmi som sa rozčúlila, že som jej vytrhla pár vlasov. Ale naozaj len pár. Mama ma strieskala ako žito. Na druhý deň mi Rezna podložila nohu a ja som si vybila zub. A vôbec, nenávidím ju! Mama ale povedala, že mi narastie nový zub. Čo sú zuby ako stromy? 

Konečne je slnovrat a Rezna mi vrátila Fialku. Lebo ak na slnovrat budete mať u seba niečo, čo ste ukradli, prídu si po vás. Fialka má vypadnuté očko, ale to sa spraví. Hlavne, že je so mnou. Otec bol dnes obetovať. Asi kvaku. Nejako mi je z tej presolenej polievky zle, pôjdem si skôr ľahnúť, otec tu ešte nie je. Keď je tu, tak sa tak nebojím. On je veľmi silný.

Včera večer sa vrátil veľmi mrzutý. Začal po mne kričať, nech nevylihujem, zleziem a okamžite mu operiem tie krvavé fľaky na tunike. Keď sme už ležali, Rezna mi pošepkala, že ho niekto vyrušil pri obete. 

Na obed sme mali také sladké mäso, ale veľmi mi chutilo. Obyčajne s mäsom otec veľmi šetrí, asi bude nejaký sviatok, lebo inak si neviem predstaviť, že by bol taký štedrý po tej predvčerajšej obete. Po obede vyhlásil, že každá vrana je dobrá, ale najlepšia je tá najsilnejšia a začal sa smiať. Dospelí sa tak divne správajú.

Fialka si vyvrtla nohu, keď si nevšimla konár na úbočí. Strašne ju to bolí, chúďa. Som jej hovorila, aby nabudúce neutekala tak rýchlo, keď napadlo tak veľa snehu.

Otec ma pristavil pri králikárni a spýtal sa, koľko mám rokov. Veľmi zvláštne sa na mňa díval a pri tom sa usmieval. Ako môže nevedieť, koľko mám rokov?! Veď je to môj otec!!! Fialka je smutná.

Dnes tu boli muži z Nočnej hliadky. Rada ich počúvam, aj keď im niekedy nerozumiem. Boli vysokí a statní. Existujú aj malí muži? Takí ako ja? Aj otec je veľký. Asi neexistujú. Pre istotu sa spýtam mamy. A tiež by ma zaujímalo, kto je to kráľ.

Pri obede som sa spýtala mamy. Povedala, že kráľ je ako otec, len má väčšiu rodinu. Ako ich uživí? A to má takú veľkú chatrč? A taktiež mi vravela, že malí muži existujú, ale že to je nadlho, vysvetlí mi to, keď budem dospelá, ale hlavne nech sa nepýtam nikoho iného. Ale veď ja som už dospelá! Som už mame skoro po prsia!

Mama ma zobudila skoro ráno, lebo ževraj dnes nastal ten ďeň, keď mi má pri zbieraní archemilky vysvetliť tajomstvá života. Jej posledné slová boli: Tak to musí byť. Fialka v noci plakala.

Dnes bude hostina, otec si berie za ženu Reznu. Rezna je síce o dva roky staršia ako ja, ale už teraz by som vedela pripraviť lepšiu svadobnú polievku. Soľ je vzácna a ona jej tam kydla tak veľa, že otec jej pred všetkými vynadal. Chviľu stála, hľadiac na neho ako teľa na nové vráta, potom sa obrátila a vybehla do víchrice. Krava sprostá! Otec chcel za ňou vybehnúť, ale stará mama ho chytila za rameno, pošepkala mu pár slov, on si niečo popod nos zahundral a uhryzol z ďalšej klobásy.

Otec nám nakázal, aby sme dnes ešte pred večerom vystlali hlinený násyp tým najsuchším drevom, aké nájdeme. Celý deň sme nič iné nerobili a večer som bola taká unavená, že som zaspala ako prvá. V noci sa mi snívalo o ohni a rukách, čo sa ku mne naťahovali zo všetkých strán. Ráno som našla kopec obhorených kostí. Otec povedal, že sa to bude opakovať, ale nemusíme sa ničoho báť. Bojím sa.

Reznu som dnes na slamníku našla zvíjajúc a jačiac od bolesti. Všade okolo bola krv. Prosila ma, nech to nikomu nepoviem, lebo otec ju zabije. Sľúbila som jej to a celú som ju handričkou poumývala a navarila pastiersky čaj. Keď zaspala, vyšla som von a našla mamu a starú mamu, ako sa rozprávajú a pozerajú na mňa. Mala som z toho zlý pocit.

Prišiel jazdec zo severu a chcel sa rozprávať s otcom v mene nejakého kráľa. Otec ho vypočul, odrezal mu jazyk a poslal ho kadeľahšie. Asi mu povedal niečo veľmi urážlivé.

Aj moja svadobná polievka otcovi nebude chutiť. Myslela som na túto noc a zabudla som do nej dať jednu zo siedmych posvätných bylín. Keď ma mama obliekala do čistej tuniky, povedala, že si to nik nevšimne a nemám si s tým robiť starosti. Ledva som na hostine vychlípala jednu lyžicu, už mi zostalo nevoľno a musela som ísť vracať. Tak to musí byť, tak to musí byť, tak to musí byť, TAK TO MUSÍ BYŤ!

Fialka pri tom zatvorila oči.

K večeru na dvere zaklopali slobodní z dediny Biely strom. Hľadali prístrešie pre blížiacou sa búrkou. Otec ich neodmietol, ale keď sa ho snažili presvedčiť, aby sa pridal k nim pri ich ceste na sever, nazval ich bláznami, ktorým je bližší kabát ako košeľa. "Mance vás nezachráni!". To boli jeho posledné slová, ako treskol dverami a vyšiel do lejaka. Spolu s ostatnými som tým ľuďom pripravila riedku polievku na zahriatie, ale už od rána mi je zle, ledva stojím na nohách.

Pohlo sa! 

Nella prorokuje, že to bude chlapec. Mama ma uisťuje, že budem mať štyri dcéry, presne ako ona. Hlúpa! Každý vie, že Nella sa nemýli. Nikdy.

Rezna si všimla, že mám červené oči, keď som prichádzala z lesa s plným náručím otiepky. Vykročila ku mne a naznačila mi, aby som sa ešte raz stočila k lesu. Keď sme bok po boku vošli medzi stromy, spýtala sa ma, či mi nemá uvariť čaj z bylín, ktoré si vtedy sama nazbierala. Ešte jej trochu ostalo. Odmietla som. Dnes ma kopal celú noc. Vôbec som nespala.

Otec obetoval poslednú ovcu, ale ženy si medzi sebou šuškajú, že bohom to už nestačí. Otec sa čoraz častejšie vracia z lesa s prázdnymi rukami. Máme ešte králiky, starám sa o ne sama, lebo každá z nás má inú prácu. Sú také krásne hebučké. Keď ma nik nevidí, tak si jedného z nich priviniem na brucho, aby aj on cítil ten mäkký kožúštek.

Už týždeň prší. Všetko sa zmenilo na blato. Prechádzajú tadiaľto vrany. Strašne veľa vrán. Otec ich tu jednu noc hostil, netváril sa však pri tom veľmi nadšene. Zvlovlk, ktorý bol s nimi, mi pohlušil dvoch králikov a mňa by si dal ako hlavný chod, keby neprišiel ten menič. Nevedela som, že vrany majú medzi sebou niekoho takého. Ževraj je to kráľov brat. Chcel mi za zvieratá zaplatiť, ale on nič nevie. Načo sú mi peniaze? Z tých sa nenajem. Ušla som, lebo otec by ma veľmi zbil, keby vedel, s kým som sa rozprávala.

Celú noc som premýšľala. Už teraz ho ľúbim. Možno dnes je moja posledná príležitosť. Zbalila som si dve klobásy, čo mi pomohla Rezna ukradnúť z komory a Fialku. Snažila som sa vyhľadať toho meniča, ktorého volajú Jon, ale neúspešne. Natrafila som však na niekoho iného, kto mi ukázal smer a este mi aj podaroval plášť. 

Sam mi sľúbil, že keď sa budú vracať, tak si pre mňa príde. Zima sa blíži a to čakanie trvá večnosť, ale je to to posledné, čo mi zostáva. Keď všetci odišli a prišla noc, zahrabala som tie dve klobásy pod gaštan.

Rezna porodila mŕtve dievčatko s troma rukami. Celý deň plakala mysliac si, že ju bohovia potrestali. Na druhý deň sme ju nemohli nájsť. Chýba mi. 

Vrátili sa! Síce viac mŕtvi ako živí, ale Samovi sa našťastie nič nestalo. Otec ich prichýlil, ale viac ako polovica domov neodíde, pre nich sa už stavajú hranice. Sam sa mi vyhýba, ale viem, že teraz je to oveľa zložitejšie. Otec má oči na stopkách, je čoraz nervóznejší a podozrievavejší. Modlím sa za vhodnú príležitosť.

Ráno som začala rodiť. Snažila som sa to ešte chvíľu pozdržať, ale mama povedala, že môžem zomrieť aj s dieťaťom. Bol to ťažký pôrod, ani malému sa na svet nechcelo. Akoby vedel, čo ho možno čaká. Snažila som sa nekričať, ale keď sa to už nedalo vydržať a otcovi to začalo prekážať, tak mi stará mama dala do úst kúsok handry. Ako som si ho privinula, rozplakala som sa. Bol taký krásny. Malý, bledý, bezmocný. Odkázaný na moje prsia. Nikdy! Nikdy! Nikdy! Zaspala som úplne vyčerpaná.

Dlho som nevedela o svete. Až prudké zalomcovanie ma prebralo zo spánku. Stáli nado mnou mama so starou mamou, v očiach sa im zračila úzkosť a odhodlanie. Nebol čas na dlhé vysvetľovanie, pochopila som, že sa stalo niečo zlé. Rýchlo mi pomohli sa obliecť, spolu sme zavinuli synčeka a zliezli sme po rebríku. Dole bolo peklo. Päť stôp predo mnou si bral jednoruký jednu z mojich sestier. Priamo na stole. “Nedívaj a hýb sa!” Matkin hlas ma donútil vykonať ďalší krok. A potom ešte jeden a ešte jeden a ocitli sme sa v strede pri ohnisku. Naozaj som sa snažila nedívať. Do konca života si však budem pamätať steny postriekané krvou a otcov červený úsmev od ucha k uchu. Pred nami sedel Sam s hlavou lorda Vrany v lone a odmietal uveriť, že je mŕtvy. Bolo mi ho ľúto, ale museli sme sa poponáhľať. Veľmi som sa bála. Dyah už čakala vonku s koňmi. Nebol ani čas sa rozlúčiť. Ešte som rýchlo rozhrabala zamrznutú zem pár siah od chlieva, vybrala som klobásy a namiesto nich som tam položila Fialku. Už ju nebudem potrebovať, už bude iba lepšie.

Povídka č. 20

BENJEN

Ujížděl na jih. Již mnoho dní sám. Zbytek družiny; ech raději nevzpomínat. Nakonec je Jiní dostali všechny kromě něj. Stejně nejspíš dopadla i družina Wymara Royce, kterou dostali za úkol najít. Zbyl sám. To proto, že byl nejlepším zvědem. To proto, že byl…

Když se mu to párkrát stalo v dětství, považoval to za živý sen. Dětský sen, kdy věříte, že lítáte a nerozeznáváte snění od skutečnosti. Také létal. Na křídlech Luwinových havranů. Vydával se do dálek na jih stejně jako na sever. Nejraději lehával v posvátném háji, na půdě vyhřívané horkými prameny a mezi korunami stromů vyhlížel havrany, na jejichž křídlech by se rozletěl po okolí. S nebojácností mládí se pouštěl daleko na průzkumné cesty až za Zeď a pátral po zlovlcích, obrech a mamutech, o nichž jim vyprávěla chůva.

Chůva jim povídala i o měničích a vždy se na něj pátravě dívala, že ani  nemohl její pohled vydržet. Kolikrát ho totiž přistihla ve stínu čarostromu, když si zrovna užíval radosti z větru a teplých proudů, jež ho nadnášely nad krajem. Ale nikdy nic neřekla, ani otci či mistrovi nežalovala. Benjen věděl, že chůva ví, ale nemluvili o tom.

Je průzkumníkem. Tím nejlepším, kterého Noční Hlídka má. Musí splnit svůj úkol a varovat před návratem Jiných. Zeď je už blízko. Už brzy se na chvíli zastaví v Krasterově pevnosti. Jen na chvíli, aby dal odpočinout unavenému koni. Krajinu již důvěrně poznával ze sedla koně, stejně jako si ji vybavoval z ptačího pohledu.

Zaslechl něco podivného a nečekaného. Znělo to povědomě, ale nedokázal zvuk přisoudit žádnému zvířeti. Nejde-li o zvěř, tak určitě o někoho z obyvatel Krasterovy pevnosti. Zamířil pod koruny stromů, kde se ozýval pláč – ano znělo to jako pláč. Byl den – nemohlo tudíž jít o bílé chodce. Nad tou úvahou se otřásl, ale změť vzpomínek okamžitě zaplašil. Bude dost času na podrobné líčení až se setká s velitelem a starým Aemonem.

Nikdy asi nedokáže vylíčit tu hrůzu poznání, když viděl, jak se jeho mrtví druhové opět zvedají. Oči jim modře žhnuly a nebylo v nich nic z toho, co znal. Útočili na něj a on je stěží odrážel ohněm. Snažil se chytit některého z koní, kteří se splašeně rozutekli. A pak…pak se mezi stromy vynořili bílí chodci. Museli to být oni. Další z legend, které stará chůva vyprávěla, ale tito byli skuteční a živí. Nebo neživí? Průhlední, duhoví ve světle a hlavně ledoví. Chlad z nich sálal na metry daleko. Ale byl to zvláštní chlad, který děsil, protože se proti němu nedalo zahřát. Nebál se smrti, ale toho, že nestihne varovat svět lidí.

Minul stromy překrývající mu výhled a zarazil se. Před půlkruhovou skupinkou čarostromů na zemi leželo nahé novorozeně. Litoval, že nebyl opatrnější a nepřikradl se potají nebo na křídlech havrana. Myslí mu letěly útržky informací, které o Krasterovi znal. Bere si vlastní dcery za manželky, ale synové nejsou nikde vidět. Kusé zmínky plné podezření, že syny obětuje snad Starým bohům se ukázaly být založené na pravdě. Byl to malý chlapec.

Sesedl a sklonil se k dítěti. Miminko bylo prochladlé a vyčerpané křikem. Benjena zaplavila lítost a soucit, které vyvěraly z jeho vyčerpané mysli silněji než obvykle. Sebral děcko, zabalil do okraje pláště a přitiskl k sobě. V rychlém sledu ho napadaly různé úvahy. Není moc pravděpodobné, že ho zachrání, protože ke Zdi je to ještě pár dní cesty, ale může se o to pokusit. Vlastně musí. Nedokázal by ho tu zanechat. Lidé někdy dělají beznadějné věci i bez naděje na úspěch, pomyslel si. Vždyť je členem Hlídky chránící svět lidí před zimou a tmou a toto je člověk, který ochranu zoufale potřebuje.

Přidal se k Noční hlídce před šestnácti lety. Ještě za lorda velitele Qorgyla. Otec, Brandon i Lyanna byli mrtvi a novým pánem Zimohradu se stal Eddard. Sever byl v dobrých rukou, ale domov již nebyl tím čím mu býval dřív. Chůva jeho rozhodnutí schvalovala: „Užívej svůj dar k ochraně království lidí. Na této straně Zdi pro něj není místo.“ Bylo to poprvé, co se otevřeně vyjádřila k jeho schopnostem měniče. Ulevilo se mu, že sama věří v dobrotu jeho povahy. Až do té doby vždy váhal, jestli z něj měničství nedělá zrůdu z bájí a skazek. Ned poněkud váhal: „Máme už jen jeden druhého.“ „Máš přece dědice.“ Nakonec však došel k závěru, který se nabízel: „Je dobré, aby byl na Zdi Stark“.

„Je dobré, aby byl na Zdi Stark“. Ano, kéž by už byl na Zdi. Nasedl s chvějícím se balíčkem a upravil si plášť tak, aby malého co nejvíce zachumlal a přitom ho mohl aspoň trochu hřát teplem vlastního těla. Kéž by nebyl tak vysílený, tak strašně psychicky i fyzicky vyčerpaný. Pobídl koně, který s ním již týdny sdílel útrapy, k další cestě. Musí se dostat k Hlídce co nejrychleji. Teď je čas ukázat, co v něm je.

Náhle se ozval známý nepřirozený výkřik „Zrní“. Natočil pohled po hlase a ano, seděl tam, na větvi rozložitého čarostromu. Oblíbený havran velitele Mormonta. Důvěrně ho znal, protože si jeho vědomí, smysly a křídla již mnohokrát zapůjčil.

Jako blesk mu hlavou projela vzpomínka na dětství, kdy tolik miloval mladé kukuřičné paličky opečené na roštu, které mu chůva nandala do misky a proložila plátky másla. Kukuřice byla na Severu vzácnost, kterou dováželi až z Rovin. Jen párkrát do roka se mu poštěstilo ochutnat tuto svou nejmilejší lahůdku. Ach kolik let již kukuřičné paličky s máslem neochutnal. Dlouho předlouho…

…bolest která jím projela ho vrátila z dětství do reality. Náraz šípu ho málem srazil z koně. Řezavě ho cítil pod lopatkou mezi žebry. Sípavě se nadechl. Taková námaha. Dítě mu vypadlo na studenou zem a pád mu vyrazil dech. Než ho stačila zalít lítost nad bezmocným tvorečkem přišel druhý náraz, jenž ho srazil z koně. Pro šípy se nemohl přetočit na záda a popadnout dech. Selhal.  Nezachránil ani chlapečka ani už nevaruje Sedm království před Jinými a nemrtvými.Zhroucený na boku pohlédl na strom, kde seděl velitelův havran. Ještě tam byl.

Prchl ze svého umírajícího těla panicky vyděšen do ptačí mysli.

A najednou se na své tělo díval očima havrana, ale již necítil to spojení jako kdykoli dřív. Cesta zpět byla uzavřena. Bezduché tělo Benjena Starka leželo na chladné zemi vedle umírajícího miminka, jen kus cesty od Zdi. A bylo mrtvé a neživé a trochu děsivé, neboť bylo jeho vlastní. 

Mezi stromy vyšel Kraster. Luk si přendal do levé ruky a pravou vytahoval lovecký nůž. Dokráčel až k tělu Starka a váhavě do něj šťouchl špičkou kožené boty. Pak se sklonil a pohlédl mu do prázdných modrých očí. 

Benjenův kůň znaveně postával opodál a žmoulal suché stéblo, které si uškubl. Neprotestoval, když ho Kraster uchopil za ohlávku a odvedl zpátky k mrtvole jeho pána. Kraster zvedl tělíčko svého syna a odnesl je zpět do půlkruhu čarostromů, kde ho prve zanechal. Benjenovo hubené tělo přehodil koni přes hřbet, zajistil provazem a otočil se k návratu do své pevnosti. Střelil ještě pohledem na havrana přihlížejícího z blízkého čarostromu. Na kratičkou chvíli se jejich pohledy spojily a Benjen v havraním těle strnul hrůzným pomyšlením on to ví, ví to!

„Havrani a vrány – všechno jedna pakáž! Pletou se do toho, čemu nerozumí“ uplivl si Kraster, odvážejíc Benjenovo tělo.

Havran Benjen ho pozoroval a snažil se vzpamatovat z prožitého otřesu. Zrní pomyslel si. Zachránil ho ptačí výkřik. Zachránil?

 Zmetený, zoufalý, ale živý. Pro malého tvorečka pod stromy nemohl udělat vůbec nic. Ta bezmoc ho tížila na duši. S těžkým srdcem otočil pohled k jihu a roztáhl křídla. 

Nyní musí na Zeď.

„Zrní….“